Дата документу 08.05.2025 Справа № 336/7679/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/557/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/7679/19Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07.09.2019 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, будучи неповнолітнім, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території літнього майданчику кафе, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Центральна, 7, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_9 , тримаючи у правій руці ніж господарсько-побутового призначення, наніс потерпілому один удар в область грудної клітини зліва, спричинивши ОСОБА_9 одиночне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням легені з локалізацією рани в третьому міжребер`ї по лівій передній паховій лінії, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.04.2023 року, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільний позов, скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідним для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

За наслідками судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, а тому має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок суду скасувати, виключити з обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.04.2023 року, більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Також прокурор просила повторно дослідити під час апеляційного розгляду висновок експерта №816 та висновок експерта №384/к, а також дослідити та прослухати технічний запис судового засідання від 25.04.2023 року з допитом експерта ОСОБА_10 .

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначила, що з відеозапису, наданого з кафе ПП «Давидов» вбачається, що обвинувачений за столом кафе сидів поруч з потерпілим, а вітчим обвинуваченого сидів за ним, тобто розташування обвинуваченого та потерпілого в момент заподіяння удару ножем було один навпроти одного та між ними нікого не було, що свідчить про те, що обвинувачений в повній мірі бачив та усвідомлював місце нанесення удару ножем, а саме грудна клітина зліва, та розумів наслідки вказаних дій. Крім того, характер удару, а саме проникаючий, його локалізація, тяжкість спричиненого тілесного ушкодження свідчать про розуміння обвинуваченого про настання наслідків у виді смерті потерпілого та його прямий умисел як щодо своїх дій, так і щодо наслідків. Відповідно до висновку експерта №755 будь-яких видимих ззовні тілесних ушкоджень, а також слідів їх загоєння, які по давності могли б бути віднесені до строку, вказаного в обставинах справи, на тілі обвинуваченого не виявлено. Також в судовому засіданні було допитано експерта ОСОБА_10 , яким проводились судово-медичні експертизи та який пояснив, що будь-яких дорізів, які б свідчили про зштовхування або підбиття руки обвинуваченого в момент заподіяння удару не виявлено. Проте суд не надав жодної оцінки показам експерта та не вказав їх у вироку, хоча вказаний доказ має значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того, про наявність умислу на вбивство свідчать також покази потерпілого про те, що обвинувачений безпосередньо перед нанесенням удару дістав ножа з карману зі словами «кто мне причинит боль, я того убью». В цьому ж випадку саме конфлікт між потерпілим та обвинуваченим і нанесення декількох ударів обвинуваченому потерпілим також вказують на те, що після вказаних подій та спричинення потерпілим образи обвинуваченому, умисел на вбивство мав місце. Поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, а саме те, що він не втік з місця скоєння злочину та вказав де знаходиться ніж, не має відношення до умислу в момент саме вчинення ним кримінального правопорушення, а є лише пом`якшуючою обставиною у виді активного сприяння розкриттю злочину. Також відповідно до висновку експерта №995 в період інкримінованих подій обвинувачений не виявляв будь-якого психічного розладу та за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Отже судом неправильно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК та його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, повністю доведена.

Крім того, прокурор зазначила, що у суду були відсутні підстави для застосування ст.69 КК. При цьому судом не аргументовано, яким чином вказані ним пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Визнання судом щирого каяття в якості пом`якшуючої покарання обставини взагалі є необґрунтованим, оскільки обвинувачений не визнав свою провину, вказавши, що намагався вдарити потерпілого в руку, але вітчим загородив йому огляд, маючи на меті уникнення відповідальності за вчинений злочин. Також після вчинення вказаного злочину обвинувачений був засуджений вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.04.2023 року до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки. Відтак застосування судом положень ст.69 КК та призначення обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК є необґрунтованим. При цьому суд у вироку взагалі не аргументував підстави для застосування положень ст.75 КК та не вказав про причини звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка частково підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, наполягаючи на призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК не 8, а 7 років позбавлення волі; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погодилася із рішенням суду про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК, вважаючи, що таке рішення прийнято судом без урахування всіх обставин справи.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з такого.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч.1 ст.94 КПК.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань потерпілого, свідків, даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, зміст та аналіз яких детально наведено в оскаржуваному вироку суду. Належність та допустимість цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

При цьому суд при розгляді справи, встановивши і дослідивши всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, обґрунтовано не погодився із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, наданою прокурором в обвинувальному акті, та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК.

Приймаючи таке рішення, районний суд правильно врахував, що відповідальність за замах на вбивство настає лише за наявності у обвинуваченого лише прямого умислу на вбивство.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Згідно ч.2 ст.24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і неодмінно бажала їх настання.

Крім того, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і неодмінно бажає їх настання). Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо допускає настання будь-яких наслідків, у тому числі й смерті, вона також не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

На переконання колегії суддів встановлені фактичні обставини події злочину під час судового розгляду в суді першої інстанції спростовують версію обвинувачення щодо вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та підтверджують фактичні обставини заподіяння обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілому не з обов`язковою метою умисного вбивства.

Зокрема судом першої інстанції на підставі аналізу показів допитаних осіб та досліджених письмових доказів було встановлено, що обвинувачений не був ініціатором конфлікту між ним та потерпілим. Обвинувачений прибув до кафе на запрошення свого вітчима ОСОБА_11 . Удар ножем потерпілому обвинувачений наніс вже після того, як потерпілий двічі його вдарив в обличчя. Також суд установив, що удар ножем обвинувачений наніс не прицільно, без визначення чіткої спрямованості.

При цьому, як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений наполягав на тому, що він не мав умислу саме на вбивство потерпілого, а лише хотів вдарити ножем в руку потерпілого, якою той утримував його за волосся. Але в той момент вітчим загородив йому огляд, і тому куди прийшовся в результаті удар, він не бачив.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду було досліджено відеозапис з камер спостереження в кафе ПП «Давидов», де відбулися події, що є предметом розгляду у цьому провадженні. За результатами такого дослідження колегією суддів установлено, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, який, маючи значну фізичну та антропометричну перевагу над неповнолітнім обвинуваченим, якому на той час було лише 15 років, різко піднявшись зі стільця безпричинно та зненацька наніс рукою сильний удар із замахом в обличчя обвинуваченого. Після чого потерпілий своєю лівою рукою з метою унеможливлення неповнолітнім ОСОБА_8 ухилитись від нанесення йому другого удару і підсилення такого удару за рахунок унеможливлення подальшої амортизації схопив обвинуваченого за волосся голови лівою рукою і знову наніс правою рукою сильний удар в обличчя обвинуваченого, при цьому в подальшому й після нанесення удару продовжував утримувати своєю лівою рукою голову обвинуваченого, міцно стискаючи його волосся, продовжуючи завдавати йому фізичного болю. Свідок ОСОБА_11 (вітчим обвинуваченого), який також перебував у кафе, вів себе вкрай пасивно, спостерігаючи за побиттям неповнолітнього ОСОБА_8 і не ставши на його захист, а лише обережно після нанесення обвинуваченому двох ударів в обличчя поплескав потерпілого по руці, якою той стискав волосся обвинуваченого.

Колегією суддів також установлено, що увесь цей час обличчя обвинуваченого було направлено в підлогу вниз, через що обвинувачений деякий час об`єктивно не мав змоги пересвідчитися в тому, що його життю і здоров`ю з боку потерпілого більше нічого не загрожує. Саме дані обставини, на переконання колегії суддів, могли зумовити виникнення у обвинуваченого умислу на нанесення потерпілому в якості помсти тілесного ушкодження неконкретизованого характеру.

Дослідивши зміст відеозапису події, яка є предметом розгляду у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів звертає увагу на те, що в момент нанесення обвинуваченим удару ножем потерпілому, суспільно небезпечне посягання з боку потерпілого вже припинилося, а відтак суд першої інстанції правильно не встановив підстав вважати, що в момент нанесення удару потерпілому обвинувачений перебував в стані необхідної оброни.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що перед нанесенням удару потерпілому, після замаху руки, в якій обвинувачений тримав ніж, свідок ОСОБА_11 перебував між обвинуваченим та потерпілим і фактично собою перехопив обвинуваченого таким чином, що обличчя ОСОБА_8 було закрито внутрішньою стороною передпліччя свідка ОСОБА_11 . Тим самим свідок ОСОБА_11 об`єктивно дезорієнтував обвинуваченого в момент нанесення ним одиночного удару потерпілому.

Таким чином, під час апеляційного розгляду знайшли своє об`єктивне підтвердження твердження обвинуваченого про те, що він не бачив куди саме наносить удар потерпілому. Відеозапис події дійсно свідчить про те, що обвинуваченим було нанесено потерпілому неприцільний та неконкретизований удар, який прийшовся у життєво важливий орган в область грудної клітини зліва.

На думку колегії суддів зазначені обставини дали суду обґрунтовані підстави дійти до правильного висновку про те, що в даному випадку обвинувачений діяв з неконкретизованим умислом. Відтак відповідальність у цьому випадку повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні. При цьому підстав вважати, що під час нанесення потерпілому удару обвинувачений бажав настання лише одного конкретного наслідку, а саме смерті потерпілого, суд не встановив, з чим погоджується і колегія суддів.

На переконання апеляційного суду про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство ОСОБА_9 свідчить також те, що обвинувачений і потерпілий того вечора зустрілись випадково. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 раніше не мали неприязних стосунків, не були близькими знайомими чи приятелями. ОСОБА_8 прийшов до кафе на вимогу свого вітчима ОСОБА_11 , який розпивав там із потерпілим алкогольні напої. Саме ОСОБА_9 , перебуваючи в стані сп`яніння, наполіг на цьому, заявивши вітчиму обвинуваченого, що останній нещодавно, перебігаючи проїжджу частину, створив для керованого потерпілим автомобілям аварійну ситуацію, що потребувало негайного з`ясування цього питання. ОСОБА_8 під час розмови із ОСОБА_9 заявив, що той помилився, оскільки вищезазначених дій не вчиняв, що на відміну від обвинуваченого розлютило потерпілого і призвело до подальшого побиття ним ОСОБА_8 . Такі обставини явно свідчать про те, що вбивство ОСОБА_9 не планувалось, для цього не підшукувалось місце, знаряддя вчинення злочину, привід, тощо. Обвинувачений не втік, весь час до приїзду поліції залишався на місці події.

Таким чином, враховуючи встановлені у цій справі обставини події, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство потерпілого.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений в повній мірі бачив та усвідомлював місце нанесення ним удару ножем потерпілому та розумів наслідки своїх дій, колегія суддів ставиться критично, оскільки вони повністю спростовуються змістом дослідженого колегією суддів і судом першої інстанції відеозапису події.

Сама по собі та обставина, що неприцільний та неконкретизований удар ножем прийшовся саме у життєво важливий орган, а також тяжкість такого ушкодження за встановлених у даному провадженні обставин у їх сукупності жодним чином не може автоматично свідчити про наявність в діях обвинуваченого умислу саме на умисне вбивство потерпілого, а тому доводи прокурора в цій частині не можуть вважатися обґрунтованими.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що відповідно до висновку експерта у обвинуваченого не виявлено будь-яких видимих ззовні тілесних ушкоджень, то вони не можуть мати істотного значення. Адже факт наявності чи відсутності у обвинуваченого тілесних ушкоджень мав би значення лише для вирішення питання про перебування чи неперебування обвинуваченого в момент заподіяння потерпілому удару в стані необхідної оборони. Між тим, як зазначалося вище, суд у цьому провадженні не встановив підстав вважати, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони, а тому доводи прокурора в цій частині на правильність висновків суду жодним чином не впливають.

Крім того, прокурор у своїй апеляційній скарзі як на обставину, що доводить наявність в діях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, посилалася на покази потерпілого про те, що обвинувачений перед нанесенням удару дістав ніж із карману зі словами «хто мені завдасть болю, того я вб`ю».

Проте колегія суддів визнає такі аргументи прокурора непереконливими, оскільки за відсутності будь-яких інших доказів, які би свідчили про наявність в діях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, самі по собі покази потерпілого в цій частині автоматично цієї обставини не доводять. Висловлення неповнолітнім обвинуваченим такої фрази, з огляду на його вік та життєвий досвід, за жодних обставин не може безумовно свідчити про те, що обвинувачений у присутності свого вітчима в людному громадському місці мав намір саме вбити потерпілого.

Також прокурор у скарзі вважала, що про умисел обвинуваченого на вбивство потерпілого свідчить і та обставина, що між потерпілим та обвинуваченим мав місце конфлікт, під час якого потерпілий двічі вдарив обвинуваченого, а тому після образи з боку потерпілого обвинувачений хотів вбити потерпілого. Проте такі доводи є лише припущенням прокурора. Адже обвинувачений впродовж всього кримінального провадження послідовно стверджував про те, що він лише намагався вдарити потерпілого в руку, якою той утримував його за волосся, але в той час вітчим загородив йому огляд, і тому куди прийшовся удар він не бачив. Між тим такі покази обвинуваченого не були спростовані прокурором ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Посилання прокурора на ту обставину, що відповідно до висновку експерта №995 обвинувачений не виявляв будь-якого психічного розладу та за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на вирішення питання про умисел обвинуваченого жодним чином не впливають. Такі обставини можуть мати істотне значення лише для вирішення питання про осудність особи.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також посилалася на ту обставину, що суд не виклав у вироку, а відтак і не надав жодної оцінки показам експерта ОСОБА_10 про те, що будь-яких дорізів, які би свідчили про зштовхування або підбиття руки обвинуваченого в момент заподіяння удару не виявлено.

Надаючи оцінку таким доводам прокурора колегія суддів виходить з того, що суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону навів у вироку ті докази, які підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. Під час допиту експерт ОСОБА_10 лише підтвердив висновки проведеної експертизи і будь-яких нових обставин, які би не були зазначені у висновку, суду не повідомив. Крім того, у цій справі не було встановлено обставин, які би свідчили про те, що під час заподіяння удару потерпілому ножем хтось саме підбив руку обвинуваченого чи зіштовхнув. Із дослідженого відеозапису події встановлено, що перед нанесенням удару потерпілому свідок ОСОБА_11 фактично собою перехопив обвинуваченого таким чином, що обличчя обвинуваченого було закрито внутрішньою стороною передпліччя свідка ОСОБА_11 , що безумовно загородило огляд обвинуваченому та підтверджує покази останнього про те, що він не бачив куди саме прийшовся удар. Отже з огляду на такі обставини колегія суддів вважає, що доводи прокурора в цій частині за жодних обставин не можуть свідчити про те, що обвинувачений наніс потерпілому саме прицільний удар і не ставлять під сумнів висновок суду про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора в частині незаконності висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження під час апеляційного розгляду висновків експерта №816 та №384/к, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для такого дослідження. Адже прокурор, заявляючи таке клопотання, не посилалася на те, що вказані висновки експертів були дослідженні судом з порушеннями чи неповно, а відтак і не вказала на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні цих доказів чи на неповноту такого дослідження, що є обов`язковою умовою для повторного дослідження цих доказів. Фактичною єдиною підставою для заявлення клопотання про повторне дослідження доказів у справі є незгода прокурора з оцінкою, яку надав суд цим висновкам експерта. Втім сама по собі незгода прокурора з оцінкою певних конкретних доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону і не є підставою для їх повторного дослідження.

Що стосується клопотання прокурора про дослідження та прослуховування технічного запису судового засідання, під час якого було допитано експерта ОСОБА_10 , то таке дослідження не передбаченого кримінальним процесуальним законом з огляду на безпосередність дослідження судом доказів.

Отже за відсутності аргументованих доводів прокурора щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також не погодилася із застосуванням судом при призначенні обвинуваченому покарання положень ст.69 КК, а також із рішенням суду про звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, вважаючи, що рішення суду в цій частині є необґрунтованим.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з такого.

Положеннями ч.2 ст.50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Крім того, суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_8 покарання, нижчого від найнижчої межі, зі звільненням від його відбування з випробуванням, врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення (тяжкий злочин); дані про його особу, який одружений, має постійне місце проживання, на обліку в наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, викликаного поводженням потерпілого, що принижує гідність особи.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини у своїй сукупності безумовно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а тому у відповідності до положень ст.69 КК вони дали суду першої інстанції законні підстави для можливості призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.121 КК, а саме у виді 4 років позбавлення волі. З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів, вважаючи його належним чином вмотивованим.

Крім того, цей суд, зваживши на дані про особу обвинуваченого у сукупності з висновком досудової доповіді органу з питань пробації, згідно з яким приймаючи до уваги інформацію, що характеризує особистість неповнолітнього, добрі стосунки в родині, позитивну характеристику з навчального закладу, низький рівень ймовірності вчинення повторного правопорушення, щире каяття, виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства, дійшов до цілком обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою зі встановленням йому іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Доходячи таких висновків колегія суддів також враховує і те, що фактично вчинення обвинуваченим злочину було спровоковано протиправною та агресивною поведінкою самого потерпілого, який за відсутності на те будь-яких вагомих причин двічі вдарив неповнолітнього обвинуваченого, в тому числі і зі значною силою, певний час утримував неповнолітнього обвинуваченого за волосся, безумовно завдаючи йому фізичного болю.

До того ж за такі свої явно протиправні дії насильницького характеру по відношенню до неповнолітнього потерпілий жодної відповідальності не поніс. Прокурор з цього приводу питання притягнення ОСОБА_9 до відповідальності не ініціював.

Крім того, колегія суддів враховує і ту обставину, що з часу вчинення обвинуваченим злочину у цій справі, минуло більше п`яти років, за цей час обвинувачений одружився, у нього народилася дитина, про що захистом було надано відповідне підтвердження під час апеляційного розгляду. Протягом тривалого часу обвинувачений веде законослухняний спосіб життя, дотримується у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

У контексті викладеного правових підстав вважати розмір призначеного обвинуваченому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення явно несправедливим через м`якість і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

Що стосується посилання прокурора на факт засудження обвинуваченого вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.04.2023 року, то така обставина сама по собі в даному випадку не є підставою для посилення кримінальної відповідальності. Така обставина лише впливає на вирішення питання про призначення обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю злочинів.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне визнання судом першої інстанції в якості пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття обвинуваченого. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений повністю визнав свою винуватість у заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, у чому щиро розкаявся, вирок суду не оскаржив, тим самим погодившись із встановленими судом обставинами. Та обставина, що обвинувачений заперечив наявність у нього умислу на вбивство потерпілого, є його правом і така обставина не може свідчити про те, що обвинувачений не розкаявся у фактично вчиненому ним злочині і не піддав критичній оцінці та осуду своїм діям, а тому не може слугувати підставою для призначення йому більш суворого покарання. За наведених обставин колегія суддів не встановила підстав для виключення із числа пом`якшуючих покарання обставин щирого каяття, як на тому наполягала прокурор у скарзі.

Отже на думку колегії суддів за обставин цього кримінального провадження судом призначено ОСОБА_8 законне, справедливе та співмірне характеру вчинених ним дій покарання, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема через застосування до обвинуваченого ст.ст.69, 75 КК. Такі висновки суду достатнім чином мотивовані, а апеляційна скарга сторони обвинувачення не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків щодо правильності призначеного обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу.

Відтак, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370 і 374 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для безумовного скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4