Номер провадження 1-кп/754/672/25
Справа№754/3107/25
Вирок

Іменем України

03 червня 2025 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0000052 від 08.01.2025 року стосовно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з повною вищою освітою, працюючого на посаді диспетчера автотранспорту у ТОВ «ЗЗВ «ДЕК», одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого: ОСОБА_5 , представника потерпілого: адвоката ОСОБА_6 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

ОСОБА_3 07 січня 2025 року, приблизно о 14 год. 56 хв., будучи особою, яка керує транспортним засобом - знаходячись за кермом засобу підвищеної небезпеки - технічно справного автомобіля марки «BMW 730» реєстраційний номер: НОМЕР_1 , чорного кольору, виїжджаючи із зони паркінгу ТРЦ «Район», з подальшим виїздом на проїзну частину вул. Миколи Лаврухіна та виконанням маневру повороту ліворуч в напрямку вул. Оноре де Бальзака, поруч буд. № 4 по вул. Лаврухіна, в порушення вимог п.п. 1.3, 2.3 «б», 10.1 та 10.2 Правил дорожнього руху України, під час руху по вказаній проїзній частині, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та вчасно не реагував відповідним чином на її зміну. Перед початком руху, пов`язаного з виконанням маневру повороту ліворуч в напрямку вул. Оноре де Бальзака, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, продовжив виконання маневру повороту ліворуч, при цьому, будучи заздалегідь проінформованим, що перебуває на прилеглій території паркінгу ТРЦ «Район», маючи об`єктивну змогу спостерігати момент руху велосипедиста ОСОБА_5 , котрий керував велосипедом «Тrеk3500», червоного кольору, який рухався по головній дорозі - вул. Миколи Лаврухіна, зі сторони вул. Оноре де Бальзака в напрямку вул. Радунська, зліва направо по відношенню до руху автомобіля «BMW 730», реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, де водій ОСОБА_3 продовжив рух вперед в напрямку вул. Оноре де Бальзака, при цьому не надав дорогу велосипедисту ОСОБА_5 , внаслідок чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритої травми правої гомілки: уламковий перелом великогомілкової кістки в дистальній (нижній) третині зі зміщенням уламків, забійна рана (дно рани великогомілкова кістка) по медальній (внутрішній) поверхні в нижній третині гомілки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Під час руху водій ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 1.3, 2.3 «б», 10.1 та 10.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 у відповідній редакції (далі - Правила дорожнього руху).

Так, згідно з Правилами дорожнього руху:

пункт 1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

підпункт «б» пункту 2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

пункт 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

пункт 10.2 - «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає».

Порушення водієм ОСОБА_3 , вимог п.п. 1.3, 2.3 «б», 10.1 та 10.2 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та отриманням велосипедистом ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Згідно з ч.2 ст. 286 КК України кримінально-караним діянням є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Так, об`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення характеризується порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортних засобів, що призвело до тяжких наслідків, таких як смерть або тяжкі тілесні ушкодження.

Суб`єктивна сторона характеризується необережністю щодо наслідків та може бути прямого чи непрямого умислу щодо дій. Цей злочин передбачає порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть або тяжкі тілесні ушкодження.

Суб`єктом є фізична осудна особа, що досягла 16 років, яка керує транспортним засобом.

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи. Повідомив суду, що вже відшкодував потерпілому завдану шкоду. На підтвердження своїх слів також надав суду заяву потерпілого ОСОБА_5 від 20.01.2025, посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровану в реєстрі за № 71, в якій потерпілий стверджував, що отримав від ОСОБА_3 190 000, (сто дев`яносто тисяч) гривень 00 копійок, як відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_5 надав суду пояснення, в яких зазначив, що жодних претензій майнового чи немайнового характеру до обвинуваченого не має, оскільки ОСОБА_3 повністю відшкодував йому матеріальну і моральну шкоду.

Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

ІV. ПОКАРАННЯ

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення; те, що обвинувачений відразу надав допомогу потерпілому на місці ДТП, а також викликав швидку медичну допомогу; а також повне відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки, відшкодував потерпілому витрати на лікування, просив вибачення.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше не судимий, одружений, працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Суд також враховує думку потерпілого ОСОБА_5 , який надав суду письмову «заяву про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні», в якій зазначив, що не бажає покарання для ОСОБА_3 . Також просив суд при обранні покарання призначити ОСОБА_3 мінімальне передбачене законом у даному випадку покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. Проти відбуття покарання без ізоляції від суспільства не заперечував, а навпаки наполягав на цьому. Крім того зазначив, що ОСОБА_3 в повному обсязі відшкодував йому матеріальні витрати з приводу дорожньо-транспортної пригоди. Жодних моральних, майнових та інших претензій до ОСОБА_3 не має.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів у виді позбавлення волі, в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

Крім того, суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Крім того, враховується думка потерпілого, який просив призначити ОСОБА_3 покарання не пов`язане з позбавленням волі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

При вирішенні питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_3 володіє правом керування транспортними засобами з 1997 року, за цей час, відповідно до вимоги наданої Деснянським УП ГУНП у м. Києві, жодного разу до кримінальної відповідальності або адміністративної відповідальності, пов`язаної з порушенням Правил дорожнього руху, не притягався. Суд також враховує ту обставину, що діяльність ОСОБА_3 нерозривно пов`язана з керуванням транспортними засобами. Ця робота - єдине джерело його та його сім`ї доходу. Позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами спричинить для нього вкрай негативні наслідки, що полягатимуть у звільненні з офіційного місця роботи та у необхідності пошуку фінансових джерел для існування. Також суд враховує думку потерпілого, який просив не застосовувати щодо обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість не призначати ОСОБА_3 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке не є обов`язковим згідно із санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. 124 КПК підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта, а саме за проведення судової авто-технічної експертизи №СЕ-19/111-25/1620-ІТ в сумі 3183 гривень 60 копійок, за проведення судової авто-технічної експертизи №СЕ-19/111-25/4787-ІТ в сумі 2785 гривень 65 копійок.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року на належний ОСОБА_3 автомобіль марки BMW 730, державний номерний знак НОМЕР_1 , vin ТЗ НОМЕР_2 , 2005 року випуску, чорного кольору, власником якого є ОСОБА_9 ,- підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року на належний ОСОБА_3 автомобіль марки BMW 730, державний номерний знак НОМЕР_1 , vin ТЗ НОМЕР_2 , 2005 року випуску, чорного кольору, власником якого є ОСОБА_9 ,- скасувати.

Речові докази:

- автомобіль марки BMW 730, державний номерний знак НОМЕР_1 , vin ТЗ НОМЕР_2 , 2005 року випуску, чорного кольору - повернути за належністю користувачу ОСОБА_3 ;

- один CD-R диск «MyMedia» білого кольору, місткістю 700 МВ, швидкістю 2х, 80 min, з відеозаписом моменту ДТП, який знаходиться у паперовому конверті; копію медичної картки стаціонарного хворого №452/19/27 на 34 арк., один CD-R диск з «Рентген» на імя ОСОБА_5 - зберігати при матеріалах кримінального провадження;

- медичну картку стаціонарного хворого №452/19/27 на 34 арк. вилучену з КНП «КМКЛ ШМД» за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3, - повернути за належністю до КНП «КМКЛ ШМД» за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта, а саме за проведення судової авто-технічної експертизи №СЕ-19/111-25/1620-ІТ в сумі 3183 гривень 60 копійок, за проведення судової авто-технічної експертизи №СЕ-19/111-25/4787-ІТ в сумі 2785 гривень 65 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1