ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1485/25 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1566/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Пособництво державі-агресору
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000265 від 16.02.2024 за частиною 3 статті 28 частиною 1 статті 111-2 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) діб, тобто до 10 серпня 2025 року включно, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду змінити та визначити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розмір застави.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник вказує, що сторона обвинувачення обґрунтовує необхідність продовження строку тримання під вартою матеріалами, які не є доказами, зокрема протоколами допитів свідків, проте навіть ці матеріали до клопотання про продовження строку тримання під вартою не долучені.

Захисник вказує, що повідомлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про підозру є необгрунтованим, оскільки містить припущення щодо мотиву нібито вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення та посилання на докази, які не досліджувалися судом. Обвинувачений ОСОБА_10 одружений, має родину, є фізичною особою-підприємцем, а обвинувачений ОСОБА_8 має місце офіційного працевлаштування, обвинувачені раніше не були судимі, про підозру у вчиненні інших кримінальних правопорушень їм не повідомлялося, матеріальна шкода в даному кримінальному провадженні, відсутня. Захисник посилається на те, що ризик, передбачений пунктом 2 частини 1 статті 177 КПК України відсутній, оскільки органом досудового розслідування вже зібрані необхідні докази.

На момент звернення прокурора із клопотання про продовження строку тримання під варто обвинувачених, кваліфікація діяння була змінена з частини 2 статті 111 на частину 1 статті 111-2 КК України, що свідчить про те, що суспільна небезпечність діяння, у нібито вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зменшилася. Крім того, за весь час кримінального провадження жоден із свідків не заявляв про тиск на них з боку обвинувачених. Захисник вважає, що на даний час щодо обвинувачених доцільно визначити розмір застави.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника обвинувачених, який просив задовольнити апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги не встановила, виходячи з наступного

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого їм злочину та покарання, яке може загрожувати обвинуваченим у разі визнання їх винуватими, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд.

Одночасно судом першої інстанції зазначено, що не є обґрунтованим посилання прокурора на ризик приховування, знищення чи спотворення обвинуваченими доказів схем, креслень, службової документації АТ «Укренергомашини», електронних пристроїв чи магнітних носіїв інформації, які обвинувачені використовували під час вчинення злочинів, оскільки зазначені вище схеми, креслення, службова документація, інформація, що міститься на електронних пристроях і магнітних носіях і має доказове значення у цій справі, були вилучені чи скопійовані органом досудового розслідування і перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, можуть вдатися до відповідних дій. Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги зміст пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 28 частини1 статті 111-2 КК України, спрямованого проти основ національної безпеки України під час воєнного стану, а саме: вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представнику держави-агресора, вчинених організованою групою. Санкція частини 1 статті 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Небезпідставним є врахування судом першої інстанції обставин, викладених у обвинувальному акті, зокрема про те, що обвинуваченим поставлено за провину систематичне вчинення під час збройної агресії Російської Федерації проти України сприяння державі-агресору впродовж тривалого часу, що суттєво підвищує ризик продовження кримінально протиправної діяльності та в умовах воєнного стану ризик вчинення нових подібних злочинів становить істотну загрозу інтересам держави й суспільства, зокрема, обороноздатності країни, її економічній безпеці, соціальному благополуччю, правам та свободам інших осіб.

Вказані обставини об`єктивно обумовлюють наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, а апеляційні доводи захисника їх не спростовують. Зокрема і зміна кваліфікації діяння з частини 2 статті 111 на частину 1 статті 111-2 УКК України, а також соціальні зв`язки обвинувачених, на що звертає увагу захисник, суттєво не впливають на підвищені ризики вчинення обвинуваченими дій, що можуть перешкодити судовому провадженню.

Суд апеляційної інстанції вважає, що саме внаслідок суспільної небезпечності інкримінованих обвинуваченим дій є об`єктивні підстави вважати, що продовжують існувати ризики того, що останні можуть вдатися до втечі, переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Щодо доводів сторони захисту про необгрунтованість підозри у вчиненні злочину колегія суддів зазначає, що на даній стадії провадження апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

Крім того, обгрунтованість підозри була перевірена під час застосування запобіжного заходу та в подальшому під час його продовження.

Щодо вимоги захисника обвинувачених про визначення їм розміру застави, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2,258-258-5,260,261,437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою. Частину шосту статті 176 КПК України визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), згідно з Рішенням Конституційного Суду№ 7-р(II)/2024від 19.06.2024 року.

Конституційний Суд України у рішенні зауважив, що застосування за частиною шостою статті 176 Кодексу під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 -114-1, 258 - 258-5, 260, 261, 437 - 442 КК України. Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 28 частиною 1 статті 111-2 КК України, висновки суду щодо не визначення розміру застави в даному випадку є цілком законними та обґрунтованими та підстав для визначення обвинуваченим такого альтернативного запобіжного заходу судом апеляційної інстанції, не встановлено. З огляду на наведене, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для визначення обвинуваченим розміру застави.

Керуючись ст.ст. 177,178,392,404, 405, 407, 418, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 -залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000265 від 16.02.2024 за частиною 3 статті 28 частиною 1 статті 111-2 КК України- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді