Справа № 156/133/25
Провадження № 1-кп/156/55/25
У Х В А Л А

Іменем України

02 червня 2025 року сел.Іваничі

Колегія суддів Іваничівського районного суду Волинської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Іваничі клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальному провадженні № 0000972 від 18.11.2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

У провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000972 від 18.11.2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 115 КК України.

Cудове засідання призначено на 02.06.2025 о 15:30 год.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 терміном на 60 днів.

Клопотання обгрунтовує тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується в умисному знищенні чужого майна, вчиненому шляхом підпалу, що спричинило смерть людини, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, а також в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Обгрунтованість обвинувачення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 08.04.2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06.06.2025 включно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, обвинувачений офіційно не працевлаштований, раніше притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить про високу суспільну небезпеку останнього, а тому наявні підстави для твердження про існування ризиків, передбачених у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у цьому провадженні; продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення.

В обґрунтування ризику, передбаченого у п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, які відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого , та у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому з метою уникнути кримінальної відповідальності, останній може переховуватися від суду.

В обґрунтування ризику, передбаченому у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор зазначає, що одними з доказів причетності ОСОБА_7 , до вчинення вказаного кримінального правопорушення є покази свідків, які надають відомості про причетність останнього до вчинення злочину та які є відомими ОСОБА_7 , а тому перебуваючи на свободі обвинувачений матиме можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, що негативно вплине на результати судового розгляду. Свідки в суді не допитувалися.

В обґрунтування ризику, передбаченому у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, покарання за яке передбачене від семи до п`ятнадцяти років. Таким чином, розраховуючи на безкарність та уникнення від кримінальної відповідальності обвинувачений може продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення різного складу.

Застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, особистого зобов`язання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку прокурора, не може запобігти вищевказаним у клопотанні ризикам та не може бути застосовано відносно останнього, оскільки він обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, що дає підстави вважати, що обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, обвинуваченим виконані не будуть. Особиста порука не може бути застосована відносно обвинуваченого тому, що особа, яка б заслуговувала на довіру та яка зможе поручитися за виконання останнім обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відсутня. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не може бути застосовано, у зв`язку із тим, що обвинувачений, враховуючи санкцію покарання, може переховувався від органів слідства з метою уникнення кримінальної відповідальності, а також вільно проводячи дозвілля в умовах, не пов`язаних з позбавленням волі, обвинувачений буде мати можливість прямо або опосередковано впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочинів настала смерть людини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю, а тому позбавивши життя людини ОСОБА_7 вчинив злочин, за який повинен понести покарання.

В судове засідання потерпіла ОСОБА_10 , яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з`явилася. У матеріалах кримінального провадження міститься заява потерпілої ОСОБА_10 у якій вона просить проводити розгляд справи у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши думку присутніх учасників кримінального провадження, ухвалила проводити судове засідання без участі потерпілої ОСОБА_10 .

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 з підстав, викладених у ньому.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечив щодо продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте лише на один місяць, оскільки вважає, що в наступному судовому засіданні суд здобуде докази його невинуватості.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного, зазначив, що якщо суд дійде висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 потрібно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, просив продовжити такий на строк один місяць.

Заслухавши думку присутніх учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Статтею 132 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст. 177 КПК України).

Згідно з положеннями ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Судом встановлено, що 06.06.2025 року закінчується строк дії ухвали Іваничівського районного суду Волинської області про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд враховує положення пунктів 3, 4 і 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, інкриміноване особі, підлягає врахуванню як один із суттєвих критеріїв при обранні запобіжного заходу. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 органом досудового розслідування пред`явлені обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Обвинувачений не є працевлаштованим, на думку колегії суддів немає міцних соціальних зв`язків, раніше притягався до кримінальної відповідальності, без місця реєстрації та визначеного місця проживання, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжких злочинів обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. Суд враховує на фоні складної суспільно-політичної ситуації в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України високу імовірність виїзду особи на територію, котра є тимчасово непідконтрольною державній владі України, або за межі України, що тягнутиме за собою неминуче ускладнення процедури подальшого судового розгляду кримінальної справи.

Відтак, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_7 ризику переховуватись від правосуддя.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні двох кримінальних правопорушеннь, враховуючи особливість злочинів, особу, її ставлення до них, прокурором доведено існування ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

Водночас стороною обвинувачення не надано до суду жодних доказів, котрі дозволяли б поза розумним сумнівом припускати можливість впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, про наявність протиправного тиску на них з боку обвинуваченого (звернень з цього приводу до правоохоронних органів тощо). Доказів наявності соціальних зв`язків обвинуваченого зі свідками стороною обвинувачення також не надано. Крім того, суд звертає увагу, що практично усі свідки у кримінальному провадженні уже допитані.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v. Russia), заява № 7064/05, від 01.06.2006, п.79, вказав, що на початкових стадіях розслідування ризик втручання особи у здійснення правосуддя міг виправдовувати її тримання під вартою, однак після того, як докази були зібрані, ця підстава своє значення втратила.

Аналізуючи у своїй правозастосовній практиці питання застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути певні ризики, при цьому обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, заява № 40107/02, п. 80).

У кримінальному провадженні можуть бути застосовані такі запобіжні заходи (ч. 1 ст. 176 КПК): особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. Види цих заходів законодавцем наведено в порядку зростання ступеня суворості; відповідно найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у судовому засіданні обвинувачений не заперечив, щодо продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак на строк одни місяць, обвинувачений та його захисник не зверталися до суду із клопотаннями про застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів. Крім цього, як встановлено у судовому засіданні обвинувачений не має офіційного місця реєстрації, проживав у будинку, який винаймав ( за усним договором з власником) із своєю дружиною. Як пояснював власник житла в попередньому судовому засіданні ним були змінені замки у будинку, оскільки він не мав наміру, щоб особи в подальшому там проживали. У матеріалах справи відсутні документи котрі підтверджували б належність житла обвинуваченому, застосування до обвинуваченого, за таких умов, запобіжного заходу у виді домашнього арешту є не можливим.

Будь-якими особами, котрі заслуговували б на довіру, на час розгляду судом питання про продовження строку застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не були взяті зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а відтак, запобіжний захід у виді особистої поруки відносно згаданої особи не може бути застосовано.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання є недостатнім для забезпечення виконання ОСОБА_11 процесуальних обов`язків у вказаному кримінальному провадженні з огляду на серйозність висунутих обвинувачень та на кількість правопорушень, скоєних цією особою впродовж відносно короткого проміжку часу.

Отже, підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на теперішній час, відсутні.

Враховуючи висунуте обвинувачення ОСОБА_7 , у заподіянні смерті іншій людині, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, думка суду непохитна, щодо відсутності визначення застави обвинуваченому ОСОБА_7 .

Продовжуючи строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого та наявні ризики, приходить до висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тому вважає, що вказані обставини у своїй сукупності, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, а тому строк запобіжного заходу відносно останнього необхідно продовжити на шістдесят днів.

Керуючись ст. ст. 176-178, 182, 183, 184, 193-198, 331, 350, 372 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів в Державній установі "Луцький слідчий ізолятор", тобто до 31 липня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику та направити начальнику ДУ "Луцький слідчий ізолятор" для відома та виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу суду, в частині продовження запобіжного заходу, протягом 5-ти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду, ОСОБА_7 в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 04.06.2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3