Справа № 447/3314/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/172/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000159 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2024 року, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розвадів, Миколаївського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, який офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

Обвинувачений подав апеляційну скаргу на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2024, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не обирався.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити йому покарання за ч. 1 ст.164 КК України, шляхом застосування ст. ст. 69, 74, 75 КК України - звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Оскільки розгляд справи в суді першої інстанції був проведений у спрощеному порядку, то він не оскаржує фактичні обставини справи та обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом під час розгляду по суті.

Апелянт не згідний з мірою покарання, яку призначено йому судом, котра є не просто невиправдано суворою в частині призначення покарання та необґрунтованою, а й такою, що суперечить вітчизняній судовій практиці та практиці Європейського суду з прав людини, загальновизнаним людським цінностям та правилам суспільної моралі, без яких станом на сьогодні не можливо постановити законне, обґрунтоване й вмотивоване судове рішення, яке будучи завершальним актом правосуддя утверджувало б відповідні загальновизнані засади кримінального провадження такі як - верховенство права, законність, обгрунтованість, справедливість, гуманізм, доцільність, невідворотність та індивідуалізація покарання, відповідність провини та призначеного покарання. повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, абсолютна співмірность виду примусу за своїм видом і розміром характеру вчинених дій. їх небезпечності, та даним про особу винного,' і при виборі покарання важливе значення мають та повинні братися судом до уваги всі обставини, котрі його пом`якшують і обтяжують тощо, а відтак оскаржуваний вирок є таким, що підлягає зміні.

Судом першої інстанції безпідставно призначено надто суворе покарання. Суд у оскаржуваному вироку не обґрунтував неможливість застосування за наявності кількох обставин, що пом`якшують відповідальність, застосування ст. ст. 69, 75 КК України, і чому звільнення від відбування покарання з випробуванням буде не достатнім та недієвим для нього і не забезпечить його виправлення. Зазначене мало бути обґрунтовано у вироку суду першої інстанції, однак зовсім відсутні переконливі підстави такого рішення тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11.03.2019 у справі №447/2675/18, яке набрало законної сили, повинен сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 07.11.2018, до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_6 будучи працездатним, обізнаним щодо наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, у період з 07.11.2018 по 31.11.2018, з 01.01.2019 по 28.02.2019, з 01.05.2019 по 31.06.2019, з 01.08.2019 по 31.08.2019, з 01.11.2019 по 31.06.2021, з 01.11.2021 по 31.10.2022, з 01.01.2023 по 31.10.2024 злісно ухилився від сплати аліментів, що проявилося у тому, що він добровільно не виконував рішення суду, у вказаний період на лікуванні та на обліку в центрі зайнятості не перебував, не звертався за допомогою з приводу працевлаштування, будь-які кошти, які отримував за цей період, витрачав на власні потреби, не допомагав матеріально в утриманні дитини при відсутності обставин, які б свідчили про поважність причин чи вимушеність несплати аліментів.

Зокрема, ОСОБА_6 у період з 07.11.2018 по 31.11.2018, з 01.01.2019 по 28.02.2019, з 01.05.2019 по 31.06.2019, з 01.08.2019 по 31.08.2019, з 01.11.2019 по 31.06.2021, з 01.11.2021 по 31.10.2022, з 01.01.2023 по 31.10.2024, маючи доходи, оскільки, не був офіційно працевлаштованим, працював та отримував грошові кошти, які витратив на власні потреби, матеріально дитині ОСОБА_6 не допомагав, його матеріальним становищем не цікавився, тим самим злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду аліментів на утримання дитини, що призвело до утворення заборгованості за період з 07.11.2018 року по 31.10.2024 року в сумі 84680 гривень 00 копійок, що сукупно перевищує суму виплат за три місяці платежу.

Таким чином, ОСОБА_6 , своїми умисними діями та бездіяльністю допустив заборгованість з виплати встановлених рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11.03.2019 коштів на утримання дитини, яка за період з 07.11.2018 по 31.10.2024 складає 84 680 гривень 00 копійок, що перевищує сукупно суму виплат платежів за три місяці.

Обвинуваченого ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак такий в суд апеляційної інстанції не прибув з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавав.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 повідомив суд про те, що вранці зідзвонювався з довірителем і він мав прибути в суд апеляційної інстанції. Причини неявки повідомити не може, стосовно розгляду справи без участі обвинуваченого залишає на розсуд суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, міркування захисника-адвоката ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора ОСОБА_7 про залишення без задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції - без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального проступку відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим та ніким не оспорюється.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_11 як кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст. 164 КК України, а саме злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи із принципів співмірності і індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характери вчинених дій. їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що уст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально- етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51- 1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально - вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

До суду першої інстанції був поданий прокурором для розгляду обвинувальний акт разом із заявою обвинуваченого ОСОБА_6 , складеною в присутності адвоката ОСОБА_12 , відповідно до якої обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, не оспорював встановлені під час дізнання обставини та надав добровільну згоду на розгляд обвинувального акту без його участі у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального діяння, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, відомості про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, раніше не судимий, за місцем свого проживання характеризується типово, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, його вік, стан здоров`я, а також враховано період накопичування заборгованості з аліментів, який складає більше ніж 5 роки.

У якості обставини, яка пом`якшує, відповідно до ст.66 КК України, покарання судом обґрунтовано враховано повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 у скоєному.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Судом першої інстанції при призначенні покарання, також враховано строк утворення та загальну суму заборгованості обвинуваченого зі сплати аліментів, яка є досить значною, що вказує на стійке та свідоме небажання обвинуваченого, відповідно до рішення суду, сплачувати аліменти, а також те, що обвинувачений не прийняв заходів для погашення утвореної заборгованості, на протязі тривалого періоду умисно не сплачує аліменти.

Тобто, судом першої інстанції при призначенні покарання, у відповідності до ст.65 КК України, враховано усі обставини і, проаналізувавши їх у сукупності, справедливо прийшов до висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_13 у межах санкції ч.1 ст.164 КК України, пов`язане із обмеженням волі.

Колегія суддів також вважає, що не підлягають задоволенню апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 у частині пом`якшення покарання, оскільки, суд першої інстанції , як вже зазначено вище, врахував усі пом`якшуючі обставини.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_14 у апеляційній скарзі, на те, що судом першої інстанції не описано можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого покарання то таке є безпідставним.

Покликання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 на даний час погашає заборгованість по аліментах, зокрема сплатив кошти в сумі 21 780 грн. на рахунок відділу Миколаївсого РУЮ, не спростовують факту тривалого невиконання рішення суду про сплату аліментів протягом 2018 -2024 років.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того слід звертати увагу на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції були враховані та дотримано принципів призначення покарання.

Згідно матеріалів справи на момент розгляду справи в суді першої інстанції заборгованість по аліментах ОСОБА_6 становила 84 680, 00 грн.

З врахуванням зазначеного на думку колегії суддів призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання й меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості застосування до нього, ОСОБА_6 , вимоги ст. 69, 75 КК України не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції оскільки немає постанови щодо закриття виконавчого провадження, а тому призначена міра покарання правильних висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: