КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3961/2025
ЄУН: 760/3211/16-к Головуючий суддя у суді І інстанції ОСОБА_1 ,
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року продовжено запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 5 червня 2025 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій захисник просить ухвалу про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати, обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 29 серпня 2015 року ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З вказаного моменту ОСОБА_7 безперервно перебуває під вартою по одному кримінальному провадженню більше 9 років.

Вважає ухвалу суду від 7 квітня 2025 року незаконною, постановленою внаслідок неповноти судового розгляду (не досліджено обставини, на які вказувала сторона захисту у відповідному запереченні), з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення) - ст. 410 КПК України, оскаржувана ухвала постановлена внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (доказів існування ризиків про необхідність застосування запобіжного заходу - стороною обвинувачення не надано до суду взагалі впродовж майже 10 років судового розгляду) - ст. 411 КПК України, суд не взяв до уваги докази сторони захисту і які в свою чергу могли істотно вплинути на його висновки.

Так, захисник зазначає, що упродовж всього строку судового розгляду прокурором подавались по суті ідентичні клопотання про продовження запобіжного заходу в частині наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. При цьому, як акцентує увагу захисник, у черговому крайньому клопотанні від 2 квітня 2025 року, не зважаючи, що судове слідство завершено, досліджені всі докази, допитані свідки і потерпілий, судовий розгляд перебуває на стадії дебатів, зазначено, що такі ризики суттєво не зменшились та продовжують існувати. Серед наведених ризиків прокурором зазначений ризик переховування, вплив на потерпілих та свідків шляхом підкупу чи погроз, вчинення іншого кримінального правопорушення. У всіх попередніх, за майже 10 років судового розгляду, ухвалах про продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , так і в оскаржуваній ухвалі, судом вказані ідентичні ризики.

Захисник наголошує, що, з огляду на те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, протягом якого обвинувачений майже 10 років тримається під вартою, є недостатнім обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою, у тому числі, тим, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід, а також, що у кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується в особливо тяжкому злочині, за яке передбачено довічне позбавлення волі, і що це має ознаки справжнього суспільного інтересу (який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи). Строк утримання ОСОБА_7 під вартою вказує на відповідність ознаки надмірності тривалості перебування обвинуваченого під вартою, як запобіжного заходу.

Як наголошує захисник, впродовж 10 років продовжень тримання ОСОБА_7 під вартою, судом не був врахований закріплений в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачений в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» від 30 січня 2018 року принцип «презумпція на користь звільнення», з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо шляхом застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу.

Захисник вказує, що заявлені прокурором аргументи щодо встановлених ризиків на користь продовження запобіжного заходу не є новими, і послідовно зазначалися у попередніх ухвалах суду. Натомість, заявлений ризик впливу на свідків, потерпілого, на думку захисника, з огляду на відсутність даних про будь-які дії з боку обвинуваченого, які б свідчили про вплив та перебування обвинуваченого в умовах ізоляції, практично відсутній. Встановлений судом ризик переховування може бути нівельований шляхом застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, зокрема, у виді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Сторона захисту не погоджується з висновком місцевого суду про те, що забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігти встановленим ризикам неможливо шляхом застосуванням більш м`якого запобіжного заходу. У даному випадку, на переконання захисника, з огляду на суттєву тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою, з урахуванням зменшення ризиків негативної процесуальної поведінки, оскаржувану ухвалу щодо обвинуваченого необхідно скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Обставина у вигляді тяжкості висунутого обвинувачення не переконують у наявності достатніх та вагомих підстав, які можуть вважатися виправданням тривалості такого утримання ОСОБА_7 під вартою. Окремо захисник вказує, що ризик переховування, виїзду за межі території України нівелюється реаліями сьогодення:під час воєнного стану, ведення бойових дій на більшості території України, введення надмірно жорстких обмежень щодо перетину кордону чоловіками зводить такий ризик нанівець.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Окрім того, судом першої інстанції на запит апеляційного суду повідомлено, що кримінальне провадження перебуває у стані судових дебатів, останнє судове засідання було призначене 7 квітня 2025 року, проте, захисник ОСОБА_6 подав заяву про відкладення, тому дебати не було проведено, а тільки вирішувалось питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також повідомлено, що причини тривалого розгляду даного кримінального провадження є 7 разів зміна колегії суддів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченої та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває у кримінальне провадження, відомості про злочин внесені до ЄРДР за № 0007537 від 4 серпня 2015 року за обвинуваченнямОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.147, п.п.3,6,12 ч. 2 ст.115 КК України, та ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2ст.147, п.п. 3,6,12 ч.2 ст.115,ч.1 ст. 263 КК України.

На стадії судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтовано обґрунтованістю висунутого обвинувачення, а також наявністю ризиків, які не зменшились та продовжують існувати, дають достатні підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прокурор наголошує, що в частині обґрунтованості обвинувачення, то воно повністю підтверджується доказами сторони обвинувачення, які долучені та досліджені судом, перебувають у розпорядженні суду, у виді протоколів огляду місця події, протоколів обшуку, під час проведення яких виявлено та вилучено речові докази, які мають істотне значення для провадження, висновків судово-медичних, медико-криміналістичних та молекулярно-генетичних експертиз,протоколами огляду відеозаписів, також протоколами допитів свідків і потерпілого, якими встановлені фактичні обставини у виді дати, часу та місця вчинення злочинів обвинуваченими.

Щодо наявності ризиків, то прокурор наголошує, що у даному кримінальному провадження є ризик переховування обвинуваченого від суду, що де термінується мірою покарання за вчинені кримінальні правопорушення, в яких, як наголошує прокурор, обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_7 , та підтверджується характером вчинених злочинів, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років та довічне позбавлення волі.

Також прокурор наголошує на тому, що, враховуючи обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 , усвідомлюючи невідворотність, тяжкість та реальність покарання за вчинені злочини, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_7 зможе вчинити спроби зміни місця проживання, переховування та, як наслідок, неявки на виклики прокурора та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

На переконання прокурора, у разі перебування обвинуваченого без ізоляції від суспільства, наявний ризик впливу на потерпілих та свідків, схиляючи їх до зміни показань або відмови від них, чи дачі завідом вигідних для нього показань шляхом підкупу чи погроз, враховуючи характер вчинюваних ним злочинів, а саме те, що він з іншим обвинуваченим тривалий час вели спостереження за потерпілим, займались збором інформації.

Також прокурор наголошує на наявності ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та перешкоджання кримінальному провадженні іншим чином, оскільки обвинувачені своєї цілі не досягли, гроші від родини потерпілого не отримали, у зв`язку з цим є ризик, що ОСОБА_7 може вчинити інший злочин з метою досягнення вказаної цілі.

Прокурор також просить врахувати, що, хоча станом на час вчинення злочину в обвинуваченого і існували соціальні зв`язки, проте, вони не слугували тим важелем впливу на його процесуальну поведінку, яка відображалась на відсутності настання суспільно небезпечних наслідків, які спричинені даними злочинами.

Прокурор вказує про те, що у разі зміни запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт, останній може вчиняти незаконний вплив на свідків та потерпілого за допомогою електронних засобів зв`язку. Він може їм телефонувати, так як йому добре відомі контактні номери вказаних осіб. Характер вчинених злочинний дій свідчить про зневажливе ставлення до норм моралі, закону, а також до цінності людського життя, її недоторканості.

За таких обставин прокурор вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурор підтримав доводи клопотання, вказавши, що у судових дебатах він повністю виклав всі докази, які викривають обвинувачених у вчиненні злочинів, у тому числі і особливо тяжкого, і тому, враховуючи, сторона обвинувачення просила суд призначити покарання обвинуваченим у виді довічного позбавлення волі, ризик у виді переховування обвинувачених від суду під тягарем можливого призначення самого суворого покарання набирає актуальності.Прокурор також просив суд не визначати обвинуваченим в якості альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки обвинувачуються особи у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 на дане судове засідання, адвокат ОСОБА_10 заперечувалапроти клопотанням прокурора, просила відмовити прокурору його задоволенні, бо ризики повністю відпали.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За результатами розгляду клопотання прокурора суд дійшов висновку про доведеність на даному етапі ризиків у кримінальному провадженні та продовжив обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 5 червня 2025 року.

Ухвала суду обґрунтована тим, що на даний час основним ризиком суд розглядає можливе ухилення від суду під тягарем можливого тяжкого покарання. Продовжуючи застосовувати запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим, суд вказав, що своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу , який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Таким чином, за змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд врахував наявний на час розгляду клопотання ризик переховування.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує,що згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, а викладені в оскаржуваній ухвалі висновки доводи апеляційної скарги не спростовують.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 застосований під час досудового розслідування, що свідчить про те, що під час здійснення досудового розслідування у ході вирішення питання застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу слідчим суддею перевірялась наявність достатніх даних, які поза розумним сумнівом свідчили про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

За змістом оскаржуваної ухвали питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини та тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали не містять будь-яких даних щодо судимостей ОСОБА_7 .

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого ОСОБА_7 обвинувачення йому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.147, п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за які передбачено покарання:

- за ч. 2 ст. 147 КК України у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років;

- за п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Практика ЄСПЛ свідчить, що загроза відносно суворого покарання може враховуватися поряд з іншими обставинами при обранні виду запобіжного заходу (пункт 76 рішення ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року).

З огляду на покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, враховуючи стадію судового розгляду, а також те, що під час судового розгляду іншим складом колегії суддів прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у виді довічного позбавлення волі, що знайшло своє відображення й у змісті оскаржуваної ухвали, на думку колегії суддів, залишається реальним ризик переховування обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Водночас колегія суддів враховує, що всупереч доводів апеляційної скарги, станом на час постановлення оскаржуваної ухвали судом не визнана наявність інших ризиків у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені на даний час обставини, передбачені ст. 178 КПК України, у тому числі, обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відносяться до особливо тяжких злочинів, їх наслідків, покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, у своїй сукупності переконливо свідчать, що обвинувачений може переховуватись від суду, що свідчить про реальність у кримінальному провадженні ризику, наявність якого на даному етапі судового розгляду виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти спробам обвинуваченого забезпечити його належну процесуальну поведінку.

На переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого за відсутності заяв відповідних осіб запобіжного заходу як передача обвинуваченого на поруки, відсутності стримуючих факторів для настання встановленого ризику, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я, наявні матеріали не містять і стороною захисту не надано.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно з якими суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень з застосуванням насильства, яке призвело до смерті людини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді застави.

Водночас колегія суддів приймає до уваги об`єктивність причин, які призвели до тривалого розгляду кримінального провадження, а саме, те, що судом повідомлено про заміну протягом 7 разів колегії суддів, а також загальновідомі факти: введення карантину протягом 2020-2022 років, повномасштабне вторгнення рф у лютому 2022 року на територію України, велике навантаження суддів, а також стадію судового розгляду - наступне судове засідання - проведення дебатів.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, обґрунтовано продовжив обвинуваченому строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 5 червня 2025 року, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4