Справа № 136/1077/24
провадження №1-кп/136/38/24
УХВАЛА

іменем України

"16" травня 2025 р. м.Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення прокурора ОСОБА_3 (відеоконференція),

з боку захисту обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, обвинувальний акт в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000168 від 08.06.2024 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нападівка, Липовецького р-ну, Вінницької обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 01.10.2024 застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181680 грн., продовжений в подальшому до 18.05.2025.

Своє клопотання мотивував тим, що ОСОБА_4 мотивовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами у їх сукупності. За вказане кримінальне правопорушення законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, а тому враховуючи обставини кримінальних правопорушень, їх наслідки, тяжкість покарання, особу обвинуваченого, у вказаному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначені в ухвалі про застосування запобіжного заходу, зокрема: переховування обвинуваченого від суду, оскільки ОСОБА_4 , з огляду на те, що покарання за вчинений злочин є таким, що спроможне в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то під страхом кримінальної відповідальності думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань сприятимуть наявності вказаного ризику. У разі переховування обвинуваченого стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою щодо обвинуваченого; незаконного впливу обвинуваченого на свідків чи потерпілого, оскільки згідно статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а через те, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, має соціальні зв`язки, він матиме можливість здійснювати на свідків і потерпілого відповідний незаконний вплив як у спосіб погроз, підкупу, психологічного впливу, так і в інший спосіб, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, які вони надавали під час досудового розслідування, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи, оскільки докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися; здобуті докази та характер вчиненого ОСОБА_4 злочину дає підстави вважати, що він також може вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вказані ризики не зменшилися та є достатніми для переконання, що запобіжний захід до обвинуваченого застосовано вірно, жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Отже, є достатні підстави для продовження ОСОБА_4 терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу (особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт) не зможе запобігти вищевказаним ризикам, оскільки є недостатньо суворими враховуючи тяжкість вчиненого злочину та міру можливого покарання. Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, та беручи до уваги, що на даний час ризики, які служили підставою для обрання відносно нього запобіжного заходу своєї актуальності не втратили та виправдовують подальше застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та приймаючи до уваги, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

Прокурор у судовому засіданні просив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили в задоволенні клопотання відмовити або обрати менш суворіший запобіжний захід.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження стосовно обвинуваченого строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 01.07.2024 застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, продовжений в подальшому до 18.05.2025.

У рішенні у справі «Ігнатов проти України» щодо п. 3 ст. 5 Конвенції ЄСПЛ вкотре наголосив, що доводи за або проти звільнення особи з-під варти не можуть бути абстрактними або базуватися просто на суворості покарання, яке потенційно може бути застосоване. До того ж продовження строку тримання під вартою, відповідно, потребує і більшої кількості доводів.

Не дивлячись на те, що раніше суд вважав, що суворість покарання сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_4 переховуватися від суду у співставленні до особи обвинуваченого та інших обставин справи, на даний час у суду підстави так вважати відсутні.

Зокрема жодних даних про те, що кримінальні провадження стосовно ОСОБА_4 за ч.1 ст. 28 ч.1 ст.122, ч.1 ст. 28 ч.1 ст.162, ч.1 ст.28 ч.4 ст. 186 КК КК України мали якесь вирішення суду не надано. Що в свою чергу виключає застосовність даного аргументу, оскільки питання про запобіжний захід вирішується в даному провадженні, яке не пов"язане з іншими.

Аргумент, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину і ухиляється від військової служби на даний час втратив свою актуальність, оскільки обвинувачений неодноразово заявляв про намір повернутись в військову частину для продовження служби.

Аргумент, щодо вірогідності того, що ОСОБА_4 не будучи обмеженим у вільному спілкуванні із свідками, з якими є знайомим, може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі не може слугувати постійною підставою для продовження запобіжного заходу. Відсутність активних дій зі сторони обвинувачення, щодо забезпечення явки свідків в суд за відсутності будь -яких даних про те, які відомості, що є важливими для даного провадження вони можуть повідомити робить вказаний ризик щодалі ілюзорним.

Тривалий час знаходження під вартою і можливість туди повернутись на даний час буде слугувати фактором стримуючого характеру обвинуваченого та запобігати вчиненню протиправних дій ним у подальшому.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки ризики які слугували підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час припинили існувати

Керуючись ст.ст. 131, 183, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Подача апеляційної скарги зупиняє набрання законної сили ухвалою, але не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі апеляційного оскарження за результатами апеляційного розгляду.

Суддя ОСОБА_6