Справа №127/3147/25
Провадження №1-кп/127/104/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2025 за № 0000013, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Енергодар Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в ранковий час 30.12.2024 прийшов до магазину «Буд-імперія», який розташований за адресою: вул. Синьоводська, 133-А в м. Вінниці, з метою подальшого працевлаштування, де його було прийнято для проходження стажування. При цьому, ОСОБА_4 , ввійшовши в довіру до ОСОБА_5 , отримав від нього в тимчасове користування для здійснення реклами товару мобільний телефон марки «Samsung» лінійки «Galaxy S21 FE SG», який належить ОСОБА_5 .

Близько 18:00 год. 30.12.2024 ОСОБА_4 залишив приміщення магазину «Буд-імперія» та попрямував до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , взявши з собою зазначений мобільний телефон марки «Samsung».

Надалі, 02.01.2025 близько 15:00 год. у ОСОБА_4 виник кримінально протиправний умисел, спрямований на вчинення шахрайства, тобто заволодіння зазначеним мобільним телефоном шляхом зловживання довірою ОСОБА_5 . Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_4 без відому ОСОБА_5 , використовуючи довіру останнього (який надав йому вказаний мобільний телефон у користування для виконання рекламних робіт під час стажування), не виконавши жодних робіт, 02.01.2025 о 15:56 год. здав до ломбарду зазначений мобільний телефон марки «Samsung» лінійки «Galaxy S21 FE SG», вартість якого становила 9860 гривень. Таким чином, ОСОБА_4 розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 завдав ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 9860 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він влаштовувався на роботу в Інтернет-магазин, і його взяла на випробувальний термін. При цьому йому надали мобільний телефон для роботи. Оскільки були Новорічні свята, йому дозволили взяти телефон додому та займатися продажами. Декілька днів він працював, а у подальшому, у зв`язку з відсутністю коштів, здав ввірений йому телефон до ломбарду.

На цей час він повністю відшкодував завдані ним збитки.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах кримінального провадження міститься письмова заява останнього, згідно з якою він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 КПК згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження дослідив й інші докази, а саме:

- протокол огляду місця події від 17.01.2025, відповідно до якого у приміщенні відділу поліції ОСОБА_4 добровільно видав спортивні штани та куртку, в які він був одягнутий під час здачі мобільного телефону до ломбарду;

- висновок експерта від 22.01.2025 №175/25-21, згідно з яким ринкова вартість наданого на дослідження телефону мобільного зв`язку торгової марки «Samsung» лінійки «Galaxy S21 FE SG» у корпусі чорного кольору з об`ємом пам`яті 8/256 Gb, бувшого у використанні, при умові робочого стану та збереження всіх функцій, станом на 02.01.2025 становила 9860 гривень;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2025, відповідно до якого свідок ОСОБА_7 за загальними рисами обличчя та зачіскою впізнала особу, зображену на фото № 2, як таку, що 27.12.2024 приходила влаштовуватись на роботу до магазину «Буд-імперія»; згідно з довідкою до протоколу на фото № 2 зображений ОСОБА_4 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2025, згідно з яким свідок ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя ю впізнала особу, зображену на фото № 3, як таку, що 27.12.2024 приходила влаштовуватись на роботу до магазину «Буд-імперія»; відповідно до довідки до протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_4 ;

- протокол про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобу фото-, кінозйомки, відеозапису від 12.01.2025, згідно з яким слідчий СВ ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 у період часу з 09:10 год. до 09:30 год. у приміщенні ломбарду ПТ «Ломбард № 1» за адресою: просп. Коцюбинського, 21 у м. Вінниці вилучила відеозаписи з камер відеоспостереження ломбарду за 02.01.2025 (з 15:00 год. до 16:30 год.);

- протокол огляду документу від 13.01.2025, відповідно до якого слідчий СВ ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 у період часу з 16:00 год. до 16:58 год. здійснила огляд відеозаписів з камер відеоспостереження ломбарду за 02.01.2025; під час огляду зафіксований момент здачі ОСОБА_4 мобільного телефону Samsung Galaxy S21 FE SG до ломбарду;

- відповідь № 3525-2025 від 04.01.2025, згідно з якою ПТ «Ломбард № 1» підтверджує факт надання ОСОБА_4 02.01.2025 фінансового кредиту під заставу майна мобільного телефону Samsung G990 Galaxy S21 FE 8/256GB/ІМЕІ: НОМЕР_1 ІМЕІ: НОМЕР_2 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.01.2025, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 за загальними рисами обличчя впізнала особу, зображену на фото № 3, як таку, що 02.01.2025 закладав у ломбард мобільний телефон Samsung Galaxy S21 в корпусі темного кольору; згідно з довідкою до протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_4 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.01.2025, згідно з яким свідок ОСОБА_5 за загальними рисами обличчя впізнала особу, зображену на фото № 3, як таку, що перебувала на випробувальному терміні в магазині «Буд-Імперія» та 03.01.2025 не з`явилась на роботу разом з наданим мобільним телефон; відповідно до довідки до протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_4 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт незаконного заволодіння ОСОБА_4 майном потерпілого.

Зокрема, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 з метою працевлаштування проходив випробувальний термін в магазині «Буд-Імперія». Для здійснення посадових обов`язків, а саме для здійснення продажів товару, ОСОБА_4 був наданий мобільний телефон марки «Samsung» лінійки «Galaxy S21 FE SG», який належить потерпілому ОСОБА_5 . ОСОБА_4 упродовж кількох днів використовував ввірений йому телефон за призначенням, однак у подальшому здав його до ломбарду.

Обвинувачений у судовому засіданні зазначених обставин не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що він розумів, що мобільний телефон належить потерпілому, а також, що він був наданий йому з метою виконання професійних обов`язків. Однак, у зв`язку з відсутністю коштів, він заклав ввірений йому телефон до ломбарду, а згодом не зміг викупити його.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова № 10). Зокрема, згідно із зазначеними роз`ясненнями обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

ВСУ в постанові від 24.11.2016 (справа № 5-250кс16) зазначив, що стаття 190 КК (шахрайство) не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались. До суб`єктів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій стосовно майна. Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства.

Для кваліфікації скоєного як шахрайства, як зазначив ВСУ, не має значення рівень витонченості обману, ступінь обачності або, навпаки, легковажності потерпілого. Важливо, щоб потерпілий не усвідомлював факту застосування щодо нього обману, щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном (правом на нього). Обов`язковою ознакою шахрайства визнається вже згадувана добровільність передачі майна чи права на нього; щоправда, така добровільність має умовний (уявний) характер, адже насправді дії зазначених осіб щодо передачі майна чи права на нього зумовлені тим, що вони введені в оману. Між діянням винного і помилкою потерпілої особи, яка передає майно, повинен бути причинний зв`язок.

У постанові від 27.02.2018 (справа № 541/440/15-к) Верховний Суд (далі ВС) роз`яснив, що шахрайство - це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Аналогічна позиція викладена й в постанові ВС від 17.04.2018 (справа № 628/1637/16-к).

У постанові від 05.04.2018 (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що з об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.

При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість про вигідність або обов`язковість передачі йому майна чи права на нього.

Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього.

Аналогічна позиція висловлена ВС у постанові від 02.04.2019 у справі № 655/289/17.

Відповідно до встановлених судом обставин обвинувачений ОСОБА_4 заволодів мобільним телефоном потерпілого шляхом зловживання довірою, а саме взявши телефон для виконання професійних обов`язків, здав його до ломбарду з метою отримання грошових коштів. Після зазначеного отриманими коштами обвинувачений розпорядився на власний розсуд, саме тому суд вважає, що в діях ОСОБА_4 наявні ознаки закінченого шахрайства.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду матеріали, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу ВС у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінально каране діяння, яке відповідно до частини другої статті 12 КК відноситься до категорії кримінальних проступків, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило. Суд також враховує, що обвинувачений в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, при цьому у вчиненому розкаявся та добровільно відшкодував завдані потерпілому збитки.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді пробаційного нагляду.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як пробаційний нагляд визначена в межах до 3 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж пробаційний нагляд на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді пробаційного нагляду відсутні. Натомість, враховуючи обставини справи, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_4 відносно тривалий строк покарання.

Суд при цьому враховує імперативні приписи частини другої статті 59-1 КК, якими передбачено, що у разі засудження особи до покарання у виді пробаційного нагляду суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Суд також бере до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_4 додатковий обов`язок, передбачений кримінальним законом, а саме пунктом 4 частини третьої статті 59-1 КК у виді виконання заходів, передбачених пробаційною програмою.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Відповідно до частини другої статті 49-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) судове рішення виконується не пізніше десятиденного строку з дня набрання ним законної сили або звернення його до виконання.

Зі змісту частини першої статті 49-2 КВК строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Саме тому суд вважає, що строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду слід рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2025 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком 2 (два) роки.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини другої, пунктом 4 частини третьої статті 59-1 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк відбування покарання рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази:

- DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження ломбарду, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- спортивні штани сірого кольору та куртку чорного кольору, які поміщені до спецпакету НПУ № QHY 0186015 та передані до кімнати речових доказів Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_4 .

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2025, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: