Номер провадження: 11-кп/813/746/25
Справа № 510/412/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

неповнолітнього ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської обл. від 02.05.2024, якою у к/п № 0000269 від 24.02.2023 відносно:

ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рені Одеської обл., громадянина України, з неповною середньою освітою, учня 9 класу ЗОШ № 6 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської обл., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- застосовано примусові заходи виховного характеру за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною ухвалою суду клопотання слідчого, погоджене із прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. про застосування примусових заходів виховного характеру задоволено та ОСОБА_8 оголошено застереження.

Обмежено дозвілля та встановлено особливі вимоги до поведінки ОСОБА_8 , а саме: обмежено перебування поза домівкою у період з 22год. по 06год.

Передано ОСОБА_8 під нагляд матері ОСОБА_9 строком на 3 роки.

Вказаною ухвалою суду 1-ої інстанції встановлені наступні обставини:

У вечірній час доби одного з днів наприкінці грудня 2022 року, в період дії правового режиму воєнного стану, введеного в Україні відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, який неодноразово продовжувався, малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи спільно із своїм братом ОСОБА_11 , побачивши, що у домоволодінні АДРЕСА_2 нікого немає, перелізли через сітку-рабицю на територію вищевказаного домоволодіння, де керуючись прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, знявши скло, через дерев`яне вікно проникли у приміщення кухні будинку, звідки таємно викрали блендер марки «TouchMe» вартістю 493,33 грн, соковижималку марки «Vimar» вартістю 705 грн, чашки з блюдцями у коробці з написом «TurkKahvesiFincanTakimi» вартістю 184,98 грн, набір з шести скляних прозорих чашок на ніжці вартістю 373,32 грн., чашки з блюдцями у коробці з написом «CeylonFinePorcelainChina» вартістю 199,98 грн, а всього таємно викрали майна, завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 1956 грн 61 коп. З викраденим майном залишили місце вчинення злочину у подальшому розпорядившись ним на свій розсуд. У подальшому вищевказане викрадене майно було повернено потерпілій.

Таким чином, в діях малолітнього ОСОБА_8 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння,яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вказує на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального правопорушення, зокрема, в порушення приписів ч. 3 ст. 105 КК України суд не визначив тривалість такого примусового заходу виховного характеру, а лише визначив особливі вимоги до поведінки неповнолітнього; висновки суду щодо вчинення неповнолітнім суспільно небезпечного діяння містять істотні суперечності, оскільки суд, застосовуючи відповідні примусові заходи виховного характеру до особи, яка не досягла віку кримінальної відповідальності, постановив, що така особа вчинила кримінальне правопорушення.

За таких обставин, прокурор ОСОБА_10 просить змінити оскаржувану ухвалу від 02.05.2024, в частині застосування примусових заходів виховного характеру та вважати, що неповнолітній ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Абзац 3 резолютивної частини ухвали викласти в такій редакції: «Обмежити дозвілля та встановити особливі вимоги до поведінки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: обмежити перебування поза домівкою у період з 22 по 06год., строком на 1 рік. В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Водночас, у судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 заявила клопотання про закриття кримінального провадження щодо неповнолітнього ОСОБА_8 із посиланням на Закон України «Про внесення змін до КУпАП та деяких інших Законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18.07.2024.

Неповнолітній ОСОБА_8 та його законний представник ОСОБА_9 клопотання захисника підтримали та просили закрити кримінальне провадження у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, водночас прокурор ОСОБА_6 ,частково підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 , не заперечував проти задоволення клопотання захисника та закриття кримінального провадження.

Потерпіла ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце його проведення, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку потерпілої ОСОБА_12 , колегія суддів, керуючись приписами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, неповнолітнього ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_9 , думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На підставі аналізу мотивувальної частини ухвали вбачається, що суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частина 1 ст. 5 КК України регламентує, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

При цьому, Законом №3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, ст.ст. 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за ст.ст. 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

У постанові Об`єднаної палати ККС Верховного Суду від 07.10.2024 (справа №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24), суд касаційної інстанції зробив правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-IX, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого майна розмір, визначений ст.51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Водночас, п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.4 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна із проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану, яке мало місцеу 2022 році.

Водночас, протиправними діями ОСОБА_8 заподіяна шкода у сумі 1956,61 грн.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01.01.2022 становить 2481 грн, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 1240,50 грн на 2022 рік, а 2 неоподаткованих мінімумів (ст. 51 ч.2 КУпАП) становить 2481 грн.

Отже, вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, у 2022 році становила - 2481 грн.

За таких обставин у даному кримінальному провадженні вартість викраденого ОСОБА_8 майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2481 грн - станом на 2022 рік, а отже до цього діяння мають застосуватись положення ст. 5 КК Україниі на теперішній час інкриміновані ОСОБА_8 , дії не підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Отже, за наведених обставин, а також з урахуванням приписів ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК України, ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке не містить ознаки кримінального правопорушення.

Згідно із п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

З огляду на викладене, а також ураховуючи фактичну декриміналізацію вказаного суспільно небезпечного діяння та позицію сторони захисту, яка не заперечувала щодо закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, колегія суддів доходить висновку про скасування ухвали суду 1-ої інстанції та закриття кримінального провадження.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджується із правовою позицією колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС, викладеної в постанові від 09.04.2025 у справі справа №333/11505/23 (провадження № 51-5265км24).

Однак, оскільки протиправне діяння ОСОБА_8 було вчинено з проникненням у приміщення, його дії підлягають перекваліфікації на ч.1 ст.162 КК України, що узгоджується з вищезазначеним правовим висновком викладеним у постанові Об`єднаної палати ККС у складі ВС від 07.10.2024.

Водночас, ч.3 ст.337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Зміст наведеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного саме в обвинувальному акті, в той час як вказане кримінальне провадження надійшло до суду з клопотанням про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру за вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи позицію прокурора, яким не порушувалось питання щодо зміни правової кваліфікації суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 337 КПК України та перекваліфікації дій ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ч. 2 ст. 479-2 КПК України за відсутності згоди підозрюваного на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що підозрюваним вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 або 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 479-2 КПК України визначено, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Враховуючи той факт, що в даному кримінальному провадженні неповнолітнім ОСОБА_13 та його законним представником ОСОБА_9 надана згода на закриття кримінального провадження у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, апеляційний суд керується положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284, ч. 3 ст. 479-2 КПК України.

Відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 284 КПК Україниухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.

За приписами ст. 417 КПК Українисуд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного, враховуючи надання неповнолітнім ОСОБА_8 згоди на закриття провадження, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати ухвалу суду 1-ої інстанції та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частина 1ст. 126 КПК України визначає, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно, та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17.06.2020 (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

При цьому, як було зазначено у висновку Об`єднаної палати ККС у складі ВС від 12.09.2022 у справі № 203/241/17, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

У своєму рішенні Об`єднана палата ККС ВС також звернула увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку. Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Окрім того, згода особи на її звільнення й відповідно закриття кримінального провадження не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України,ст. 17 КПК).

За своєю природою закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, так само як із закриття кримінального провадження на підставі положень ст. 49 КК України, є безумовним.

Більше того, закриття кримінального провадження на цій підставі фактично вказує, що на момент розгляду кримінального провадження у діях особи відсутній склад кримінального правопорушення, тому така особа не повинна зазнавати негативних наслідків більше, ніж особа, у діях якої є всі ознаки складу кримінального правопорушення, однак закінчилися строки давності для притягнення її до кримінальної відповідальності.

Відтак, керуючись засадами справедливості, колегія суддів, враховуючи викладене, а також те, що ініціатором проведення товарознавчих експертиз в рамках даного кримінального провадження був орган досудового розслідування (а.с. 16), не вбачає підстав для стягнення їх із законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 , кримінальне провадження щодо якого закрито відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Така позиція апеляційного суду узгоджується із висновком колегії суддів Третьої судової палати ККС у складі ВС, викладеної в постанові від 02.07.2025 у справі № 202/7821/24 (провадження № 51-274км 25.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що вказані обставини виключають настання для законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 кримінально-правових наслідків щодо стягнення процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, які проводили судові товарознавчі експертизи у наявному кримінальному провадженні, а тому такі підлягають віднесенню на рахунок держави.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що зазначена в клопотанні про застосування примусових виховних заходів інформація про вартість п`яти проведених товарознавчих експертиз на загальну суму 3964,38 грн відповідними доказами не підтверджена, в матеріалах провадження такі докази відсутні, як і відсутня в матеріалах справи ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 24, 100, 284, 370, 373, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 479-2, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Клопотання ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження - задовольнити.

Ухвалу Ренійського районного суду Одеської обл. від 02.05.2024,якою до ОСОБА_8 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи виховного характеру - скасувати.

Закрити кримінальне провадження №0000269 від 24.02.2023 щодо застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_8 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі п. 4-1ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Судові витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз у сумі 3964,38 грн покласти на рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4