УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 486/760/25

Провадження № 1-кп/486/180/2025

08 травня 2025 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Південноукраїнську Миколаївської області клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження внесене 11.11.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000513, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України,.

07.05.2025 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою на 60 днів.

Обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2024 року ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.03.2025 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11.05.2025 року.

Так як, на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років. Крім цього усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому злочину, будучи обізнаним про покарання, яке загрожує йому в разі визнання винним за вироком суду, обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності може вжити заходів до переховування від суду, для уникненні від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення. Ризик переховування обумовлюється серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від суду. При цьому, згідно ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням не застосовується при порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні. Обвинувачений може шляхом умовляння, погроз або в інший спосіб схилити їх до спотворювання обставин ДТП так як останні проживають неподалік від місця несення служби обвинуваченого, що обумовлює реальність ризику впливу на свідків. У зв`язку з викладеним, встановлено наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України; вчинити інше кримінальне, так як на момент дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 3 роки, за керування у стані алкогольного сп`яніння повторно. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб. Таким чином, сідаючи за кермо транспортного засобу не міг не розуміти значення своїх дій та міг передбачити їх негативні наслідки, зокрема те, що він піддає загрозі як своє життя так і життя оточуючих. А тому, за наявності вказаних ризиків та обставин, що їх підтверджують, з метою недопущення подібних правопорушень та з метою забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, просить обвинуваченому ОСОБА_4 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор підтримав вказане клопотання та просив про його задоволення.

Захисник заперечував проти клопотання прокурора, вважає клопотання прокурора необґрунтованим та просить змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою на більш м`якший запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації останнього.

Обвинувачений заперечував проти обрання йому запобіжного заходу у вигляді продовження тримання під вартою та просив застосувати до нього цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2024 року ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.03.2025 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11.05.2025 року.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 закінчується 11.05.2025 року, проте судове провадження у даному кримінальному провадженні не закінчено.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

У справі «Сергій Волосюк проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зі спливом певного часу тяжкість злочину, в якому особа підозрюється чи обвинувачується, як єдина підстава тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може бути достатньою.

Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи викладене, при вирішенні питання про продовження ОСОБА_4 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених у ст.177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого ухилитися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення.

За змістом ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Обставини, на які посилається прокурор, як на підставу про продовження застосування запобіжного заходу, були враховані судом при обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. На даний час будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не встановлено.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі понад три роки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують існувати, зокрема: ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років; може переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення, а це свідчить про обґрунтованість і доведеність прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. При цьому, жодних правових підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі у вигляді цілодобового домашнього арешту, в судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, клопотання прокурора про продовження обвинуваченому в обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження, потерпілій ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, та загибель кількох осіб, а саме ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст. 194, 197, 314, 331, 372, 392 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю: м.Вінниця, Вінницька область, українцю, громадянину України, під вартою на строк 60 днів.

Строк дії ухвали до 07 липня 2025 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її проголошення, а обвинуваченим з моменту отримання копії ухвали суду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_1