ТАРУТИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа№ 514/944/25
Провадження по справі № 1-кп/514/148/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Бессарабське кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000364 від 12.06.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Виноградівка Тарутинського району Одеської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до преамбули Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

Відповідно до частини 1 статті 58 Земельного Кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, моря, річки, озера, водосховища, інші водні об`єкти, болота, а також острова, не зайняті лісами, прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до частини 1 ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

В частині 2 ст. 60 закріплено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Згідно ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України, уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.

Частиною першою статті 59 Земельного кодексу України, передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). На умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови можуть передаватись лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 Земельного кодексу України).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 Земельного кодексу України, статті 89-90 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, і додаток 13 до цих правил).

Також, відповідно до статті 112 Земельного кодексу України охоронні зони створюються: а) навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів; б) навколо споруд електронних комунікацій, у тому числі базових станцій мобільного зв`язку, земних станцій супутникового зв`язку, уздовж ліній електронних комунікаційних мереж, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

Однак, ОСОБА_4 , діючи в супереч вимог ст. ст. 60, 61, 116-126 Земельного кодексу України, відповідно до яких право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав, та оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. б ст. 211 Земельного Кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», у порушення ст. ст. 87-89 Водного кодексу України, відповідно до яких у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, не маючи відповідних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність або надання у користування земельної ділянки, восени 2024 року, більш точний час та дату в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, вирішив самовільно зайняти земельну ділянку без кадастрового номеру, яка має обмеження у вигляді охоронної зони вздовж водного об`єкта, прибережної захисної смуги вздовж річки Когильник та яка межує із земельними ділянками під кадастровими номерами :01:001:0363, :01:001:0364, :01:001:0365, обробляється з ними одним масивом, розташована на території Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області (за межами с-ща Серпневе Болградського району Одеської області), та відповідно до ст. 88 Водного кодексу України є водоохоронною зоною вздовж річки Когильник та ст. 112 Земельного кодексу України є охоронною зоною.

Так, ОСОБА_4 , реалізуючи свій протиправний намір, направлений на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою особистого збагачення, передбачаючи можливість настання наслідків в результаті своїх протиправних дій, за відсутності будь-яких законних підстав, всупереч встановленому законом порядку, в період з вересня по жовтень 2024 року, більш точний час та дату в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, з використанням власної техніки, організував засів земельної ділянки без кадастрового номеру, яка має обмеження у вигляді охоронної зони вздовж водного об`єкта, прибережної захисної смуги вздовж річки Когильник та яка межує із земельними ділянками під кадастровими номерами :01:001:0363, :01:001:0364, :01:001:0365, обробляється з ними одним масивом, насінням сільськогосподарської злакової культури ячменю та її подальше вирощування на вказаній земельній ділянці, що розташована на території Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області (за межами с-ща Серпневе Болградського району Одеської області), та відповідно до ст. 88 Водного кодексу України є водоохоронною зоною вздовж річки Когильник та ст. 112 Земельного кодексу України є охоронною зоною, загальною площею 1,1594 га.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся і дав показання, які за своїм змістом повністю відповідають викладеним вище обставинам вчинення ним правопорушення. При цьому, пояснив, що зробив для себе відповідні висновки, обіцяє, що більше такого не повториться.

Представник потерпілого ОСОБА_5 в судовому засідання, зазначила, що претензій матеріального характеру до обвинуваченого немає.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у скоєнні злочину, підтвердивши викладене в обвинувальному акті та фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд, з`ясувавши думку учасників судового засідання, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу доказів, за згодою учасників судового засідання, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів по справі, що характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, а також інші обставини, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються.

Суд, кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.197-1 КК України, тобто самовільне зайняття земельної ділянки щодо земель в охоронних зонах.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

За положеннями ст.50 КК України - покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні обвинуваченій виду і міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачені ст. 67 КК України, відсутні.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , передбачені ст.66 КК України, є п.1 щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 197-1 КК України відноситься до нетяжкого злочину, з врахуванням особи обвинуваченого те, що він є пенсіонером, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характерезується позитивно, позицію представника потерпілого, яка притензій до обвинуваченого не має, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 197-1 КК України, з призначенням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених статті 76 КК України.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

Цивільні позови щодо стягнення матеріальної шкоди по справі не заявлені.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 376, 395, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченогоч.2 ст. 197-1 КК України.

Призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покарання за ч.2 ст. 197-1 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В силу положень ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 13.08.2025 року.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Тарутинський районний суд Одеської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Копію вироку обвинуваченому, представнику потерпілого та прокурору вручити негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1