Справа № 489/6495/25
Провадження № 1-кп/489/795/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

08 вересня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0000586 від 01.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси Одеської області, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, не працюючої, не заміжньої, не маючої на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

Відповідно до обвинувального акту 01.06.2025 близько 12:30 ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщені будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту із співмешканцем ОСОБА_6 , умисно нанесла останньому один удар предметом, схожим на ніж, в область грудної клітини зліва, чим заподіяла тілесне ушкодження у вигляді сліпого проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітини, що ускладнилось підшкірною емфіземою, лівобічним гемопневмотораксом, яке відноситься до категорії тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинила умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тим самим скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

08.09.2025 між прокурором та обвинуваченою за участю її захисника укладена угода про визнання винуватості відповідно до ст. 472 КПК України.

Згідно з даною угодою сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 121 КК України та щодо істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачена беззастережно визнала свою винуватість у зазначеному діянні. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинна понести обвинувачена, у виді п`яти років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Крім того, сторони дійшли згоди про доцільність застосування щодо обвинуваченої обмежувальних заходів відповідно до ст. 91-1 КК України.

Вказані вид та міра покарання визначені сторонами угоди з урахуванням особи обвинуваченої, яка беззастережно визнала свою вину, щиро розкаялася, відсутність претензій потерпілого, наявності обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), обставин, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах, а також ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Прокурор, обвинувачена та її захисник в судовому засіданні підтримали угоду про визнання винуватості та вважають, що є всі підстави для її затвердження судом та призначення погодженого сторонами угоди покарання. При цьому, обвинувачена повністю та беззастережно визнала свою винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні, зазначила про своє щире каяття, засудила свої дії та запевнила суд у неприпустимості вчинення нових кримінальних правопорушень.

Потерпілий надав письмову згоду на укладення між прокурором та обвинуваченою угоди про визнання винуватості, а також відсутність претензій матеріального та морального характеру до останньої.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією). Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України, укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватись в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачена цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до неї у разі затвердження угоди судом та беззаперечно погоджується на це. Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди між прокурором та обвинуваченою за участю її захисника про визнання винуватості і призначення обвинуваченій узгодженої сторонами виду та міри покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Визначаючи тривалість строку випробовування, суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, враховує особу обвинуваченої, яка раніше не судима, працює неофіційно, повністю визнала свою вину, щиро розкаялася у вчиненому, характеризується посередньо, примирилася з потерпілим та продовжує проживати з ним однією сім`єю, а також той факт, що в Україні введений воєнний стан, що покладає на жителів держави додаткові обмеження, тому зазначені обставини, які зменшують суспільну небезпечність обвинуваченої, вказують на можливість встановлення дворічного іспитового строку для її виправлення.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування обмежувальних заходів, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені обов`язки, в тому числі направлення для проходження програми для кривдників.

Згідно з п. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК України та КПК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 91-1 КК України, заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Європейський Суд з прав людини в справі «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey) - 33401/02, Рішення від 9 червня 2009 року [Палата III] зазначив, що національні органи влади повинні вживати необхідних заходів, щоб забезпечити права потерпілих від домашнього насильства з метою запобігання та припинення «неодноразового» насильства, так само погроз застосування насильства.

Враховуючи факт вчинення обвинуваченою домашнього насильства щодо потерпілого, з яким вона перебуває у сімейних відносинах, внаслідок чого порушилися його права та інтереси, а також була завдана шкода його фізичному здоров`ю, з метою зміни поведінки обвинуваченої шляхом застосування відповідних психологічних методів суд доходить висновку про необхідність покладення на неї обмежувального заходу у виді проходження програми для кривдників.

Вказані висновки суду про необхідність застосування до особи, яка вчинила домашнє насильство, обмежувальних заходів узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 05.12.2024 у справі № 185/2010/24, про те, що «доводи касаційної скарги прокурора щодо не застосування апеляційним судом до обвинуваченого положення ст. 91-1 КК України, які передбачають можливість застосування до особи, яка вчинила домашнє насильство, одного або декількох обмежувальних заходів, є обґрунтованими, що відповідно до ст. 413, п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування судового рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність».

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, арешт майна, вжиті за ухвалами слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04.06.2025 у справі № 489/4365/25 - підлягає скасуванню.

Оскільки суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди та призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням, тому застосований відносно неї запобіжний захід у виді домашнього арешту підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 373, 374, 475 КПК України, суд

ухвалив:

Затвердити угоду від 08.09.2025 між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_3 про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити їй узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі статей 75, 76 КК України засуджену ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо вона протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 08.09.2025.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 01.06.2025 до 03.06.2025 включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, застосувати до ОСОБА_3 обмежувальний захід та покласти на неї обов`язок пройти програму для кривдників протягом одного місяця.

Речові докази: два кухонні ножі, футболку білого кольору зі слідами речовини бурого кольору, футболку фіолетового кольору зі слідами речовини бурого кольору, пару білих шкіряних тапочок зі слідами речовини бурого кольору знищити;

Після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалами слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04.06.2025 у справі № 489/4365/25, - скасувати.

Застосований відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - скасувати.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Інгульський районний суд міста Миколаєва з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1