Провадження №1-кп/127/369/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 257, частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 257, частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово. Клопотання мотивувала тим, що ризики, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не відпали. Зокрема, зауважила, що під час досудового розслідування обвинувачений перебував у розшуку в зв`язку з ухиленням від явок до органу досудового розслідування. Також зазначила, що потерпілі не висловили свою думку щодо виду та міри покарання у судових дебатах, тому обвинувачений у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу зможе вчиняти вплив на потерпілих. Крім того, прокурор здійснила посилання на те, що обвинуваченому загрожує кримінальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, що теж може свідчили про неможливість забезпечення процесуальних обов`язків у разі застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 заперечила проти задоволення клопотання прокурора, наголосивши на тому, що правові підстави для його задоволення відсутні. Зокрема, звернула увагу суду на те, що на цей час обвинувачений допитаний, потерпілі під час їхнього допиту в судовому засіданні висловлювали свої міркування щодо виду та міри покарання, які слід призначити обвинуваченому в разі доведення його винуватості. Натомість, просила суд змінити ОСОБА_5 застосований до нього запобіжний захід на домашній арешт у нічну пору доби.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника, наголосивши на тому він має на утриманні трьох малолітніх дітей, мати з інвалідністю, яка потребує догляду, а також здійснює волонтерську діяльність. Просив змінити, застосований до нього запобіжний захід, на домашній арешт у нічну пору доби аби він мав змогу забезпечувати сім`ю.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 28.09.2025. Зі змісту клопотання прокурора убачається, що його копія була направлена електронною поштою захиснику обвинуваченого, однак надане прокурором клопотання не містить доказів вручення копії клопотання саме обвинуваченому. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною обвинувачення дотримані процесуальні вимоги щодо строку звернення до суду з відповідним клопотанням, однак не дотримані вимоги щодо вручення копії клопотання обвинуваченому. Разом з тим, суд враховує, що сторона захисту не заперечувала проти розгляду клопотання прокурора, не погоджуючись з його доводами, а чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання прокурора по суті й надати доводам сторін відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на цей час розгляд кримінального провадження не завершений, а тому вирішення цього питання на цій стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Обвинувачений, заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, вкотре послався на ту обставину, що за умови перебування під цілодобовим домашнім арештом він позбавлений можливості належним чином утримувати свою сім`ю. Раніше суд неодноразово наголошував на тому, що при зміні застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт цілодобово обвинувачений та його захисник посилались на те, що працевлаштування обвинуваченого можливе і за умови роботи дистанційно. Відомості, які б свідчили про неможливість такого працевлаштування за наведених умов, суду надані не були. Суд вкотре звертає увагу на те, що сторона захисту, клопочучи про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на більш м`який, не надала суду жодних доказів вжиття обвинуваченим реальних заходів, спрямованих на працевлаштування, а також неможливості виконання роботи дистанційно. Натомість, суд враховує, що обвинувачений, заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, здійснив посилання на те, що він є фізичною особою-підприємцем та надає послуги з перевезення, за рахунок чого також допомагає Збройним Силам України. Наведені твердження обвинуваченого, на думку суду, підтверджують можливість останнього отримувати дохід для забезпечення своєї родини.

Саме тому, посилання обвинуваченого на неможливість належним чином забезпечувати свою сім`ю, як на підставу для зміни запобіжного заходу, суд оцінює критично.

Також ОСОБА_5 в якості доводу необхідності зміни застосованого до нього запобіжного заходу здійснив посилання на те, що у нього на утриманні перебуває три малолітні дитини. Разом з тим, обвинувачений у судовому засіданні не навів доводів, які б свідчили, яким чином перебування на його утриманні трьох малолітніх дітей може вплинути на доцільність зміни застосованого до нього запобіжного заходу.

Натомість, з матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів. При цьому суд враховує, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 у зв`язку з ухиленням від слідства був оголошений у розшук. Суд також враховує, що судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, зокрема не вирішенні клопотання сторони захисту в порядку його доповнення.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне, з метою забезпечення кримінального провадження, з метою попередження ухилення обвинуваченого від явки до суду, за відсутності доказів неможливості застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу як домашній арешт цілодобово з об`єктивних причин, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово на 60 днів, поклавши на останнього обов`язки, передбачені пунктами 1-4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 КПК.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 на 60 днів, тобто з 23 вересня 2025 року до 23:59 годину 22 листопада 2025 року.

Відповідно до пунктів 1-4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України покласти на ОСОБА_5 такі зобов`язання: прибувати на виклики до суду за першою ж вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання; утримуватись від спілкування зі свідками кримінального провадження, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: