Справа № 627/457/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2025с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області кримінальне провадження № 0000159 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слобідка Краснокутського району Харківської області, українця, громадянина України, не працює, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

21.03.2025, близько 21 год 00 хв, ОСОБА_4 та його син ОСОБА_6 перебували разом за адресою: АДРЕСА_2 , з дозволу власника, де спільно порались по господарству.

21.03.2025 о 22:00, на підґрунті раптово виниклого непорозуміння між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виникла сварка, під час якої у ОСОБА_4 виник прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_4 під час сварки з потерпілим взяв ніж загальною довжиною 23 см з довжиною леза 11 см, з рукояткою коричневого кольору та, діючи умисно, протиправно, передбачаючи настання негативних наслідків свого діяння у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та бажаючи їх настання, тримаючи вищевказаний ніж за рукоятку, з метою порушення анатомічної цілісності життєво важливих органів потерпілого, наніс колюче-ріжучою його частиною лезом один удар в область між 5 та 6 ребром. Внаслідок чого ОСОБА_6 отримав тілесне ушкодження: колоте різане поранення грудної клітини з гемопневмотораксом, яке відповідно до висновку експерта №12-14/37-КК/25 Богодухівського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ від 25.04.2025 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по критерію небезпеки для життя (згідно пунктів п. 2.1.1.а, 2.1.2., 2.1.3. б.в.г. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 р., №6).

Таким чином, умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю та у скоєному щиро розкаявся.

Суду пояснив, що за зазначених в обвинувальному акті обставин він 21 березня 2025 року близько 21 год 00 хв, знаходився зі згоди власника на території домоволодіння по АДРЕСА_2 зі своїм сином ОСОБА_6 , де поралися по господарству. В подальшому, під час спілкування між ним та потерпілим ОСОБА_6 виник словесний конфлікт та син наніс йому один удар кулаком, після чого він підійшов до останнього і наніс йому один удар лезом ножа, в область живота. У вчиненому щиро кається, шкодує, що так сталося, вчинене оцінює негативно, попросив вибачення у потерпілого, просив суворо не карати.

Покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні просив врахувати щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та призначити обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурор у судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена, пом`якшуючими обставинами є щире каяття, просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1, п. 2 ч. 3 статті 76 КК України, а також застосувати ст.91-1 КК України, а саме направити для проходження програми для кривдників.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_6 не з`явився, надав заяву про розгляд кримінального провадження у його відсутність. Претензій до обвинуваченого матеріального та морального характеру не має, з обвинуваченим примирився. Прохав призначити обвинуваченому мінімальну міру покарання.

Враховуючи відсутність заперечень від учасників процесу, а також можливість з`ясувати всі обставини за наявними доказами, суд на підставі ст.325 КПК України визнав можливим провести розгляд кримінального провадження без потерпілого.

Приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніву щодо добровільності його позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_4 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення під час судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ч.5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме:

- умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Частиною шостою статті 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження № 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненому злочині та всі обставини, які ставляться йому у провину, щирий жаль з приводу цього, попрохав вибачення у потерпілого, осуд своєї поведінки та бажання виправити ситуацію, яка склалася, і нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, відношення обвинуваченого до вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, який не працює, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога КНП «Краснокутська центральна районна лікарня» не перебуває, раніше не судимий.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

У той же час, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину визнав повністю, щиро каявся, вік обвинуваченого (62 роки), позицію потерпілої особи, який є сином обвинуваченого та з яким обвинувачений примирився, претензій до обвинуваченого (батька) він не має, при визначенні виду і міри покарання прохав застосувати мінімальне покарання, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, позицію захисника, який просив суд призначити обвинуваченому найм`якіше покарання, не пов`язане з позбавленням волі, з урахуванням позиції прокурора, який у судових дебатах просив суд призначити обвинуваченому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі та на підставі ст. 75, ст.76, ст.91-1 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки, з урахуванням принципу справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і вважає за необхідне призначити покарання для обвинуваченого в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, визначивши мінімально можливий строк покарання, зазначений у санкції відповідної частини статті та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у відповідності до ст. 75 КК України, та покладенням обов`язків, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання на думку суду є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Разом з цим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Враховуючи характер вчинення обвинуваченим домашнього насильства по відношенню до потерпілого, сина обвинуваченого, суд приходить до висновку, що в інтересах потерпілого від кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, необхідно застосувати до обвинуваченого обмежувальні заходи, поклавши на нього обов`язок, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, а саме: направити для проходження програми для кривдників на строк один місяць.

Суд вважає, що такі обмежувальні заходи із покладенням обов`язку будуть сприяти виправленню обвинуваченого, покращенню психологічного здоров`я потерпілого.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 02 квітня 2025 року ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області по справі №613/590/25 накладено арешт на речові докази.

Долю речових доказів вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

До набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому ОСОБА_4 раніше обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлено.

По справі процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 376 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі ч.1, ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Застосувати до ОСОБА_4 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників у порядку, передбаченому п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, строком на 1 (один) місяць та покласти на нього обов`язок пройти цю програму.

Контроль за поведінкою ОСОБА_4 покласти на орган пробації за місцем його проживання.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК України, або умисне невиконання обмежувальних приписів, або умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_4 залишити раніше обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, заборонивши залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 02.04.2025 року (справа №613/590/25, провадження 1-кс/613/192/25), а саме: - футболку чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, спортивні штани чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, фрагмент ковдри зі слідами речовини бурого кольору, ніж з дерев`яною ручкою зі слідами речовини бурого кольору, скляну чарку, скляну пляшку об`ємом 0,5 л з написом «Пшенична», змив на ватній паличці з рукоятки ножа, які належать ОСОБА_6 ; - кофту зеленого кольору зі слідами речовини бурого кольору, яка належить ОСОБА_4 ,після набрання вироком законної сили - скасувати.

Після набрання вироком законної сили речові докази по кримінальному провадженню, а саме:

1) флеш носій Kingston micro SD 32 gb, на якому мається відеозапис з огляду місця події, флеш носій з проведення слідчого експерименту - залишити в матеріалах кримінального провадження № 0000159;

2) футболка чорного кольору, спортивні штани чорного кольору, які належать ОСОБА_6 , що зберігаються в камері схову СПД № 1 Богодухівського РВП ГУ НП в Харківській області - повернути ОСОБА_6 за належністю;

3) кофта зеленого кольору, яка належить ОСОБА_4 , що зберігається в камері схову СПД № 1 Богодухівського РВП ГУ НП в Харківській області - повернути ОСОБА_4 за належністю;

4) фрагмент ковдри, ніж з дерев`яною ручкою, скляна чарка, скляна пляшка об`ємом 0,5 л з написом «Пшенична», змив на ватній паличці з рукоятки ножа, зразки крові, букального епітелію, змиви з рук, зрізи з нігтьових пластин, що зберігаються в камері схову СПД № 1 Богодухівського РВП ГУ НП в Харківській області знищити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Краснокутський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1