Провадження № 1-кп/679/109/2025
Справа № 679/877/25
У Х В А Л А

09 липня 2025 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

номер кримінального провадження №0000062, внесеного 18 квітня 2025 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань,

про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Нетішин Хмельницької області, громадянку України, розлученої, має на утриманні малолітню дитину, не працюючої, не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 3 ст. 436-2 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Нетішин зазначене кримінальне провадження,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 3 ст. 436-2 КК України, разом з угодою про визнання винуватості від 20 червня 2025 року, укладеної між прокурором ОСОБА_4 , з одного боку, та обвинуваченою ОСОБА_3 , з другого боку, реєстр матеріалів досудового розслідування, розписка про отримання обвинуваченою обвинувального акту.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_3 обвинувачується у в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 3 ст. 109 КК України, тобто, розповсюдженні матеріалів із закликами до захоплення державної влади, вчиненому повторно, вчиненому з використанням засобів масової інформації; ч. 2 ст. 110 КК України, тобто, розповсюдження матеріалів із закликами до зміни меж території та державного кордону України, вчиненому повторно; ч. 3 ст. 436-2 КК України, тобто, поширення матеріалів, у яких містяться виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, вчиненому повторно, вчиненому з використанням засобів масової інформації.

20 червня 2025 між прокурором та підозрюваною ОСОБА_3 за участю захисника ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості у даному кримінальному провадженні.

Згідно з цією угодою, на день її підписання між сторонами досягнуто домовленість про визнання винуватості та сторони погодили покарання за вчинені злочини, які передбачені ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 3 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на 5 років без конфіскації майна та із застосуванням ст.ст. 75,77 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. Встановлення тривалості іспитового строку поклали на суд.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваній.

Ухвалою судді від 24 червня 2025 року за цим провадженням було призначено підготовче судове засідання.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, обвинувачена та її захисник просили суд затвердити угоду.

При цьому прокурор уточнила, що попередньо зі стороною захисту узгодили міру покарання за кожне вчинене останньою суспільно небезпечне діяння, а саме: за ч. 3 ст. 109 КК України п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 110 КК України - п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 3 ст. 436-2 КК України - п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 33, ч. 2 ст. 70 КК України шляхом поєднання одиночних злочинів остаточну міру покарання визначили п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна із застосуванням ст. 75 КК України.

Також прокурор просила вважати опискою зазначення в угоді в призначенні покарання ст. 77 КК України, просила вважати таку як 76 КК України та вважати опискою зазначення в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості кваліфікація дій ОСОБА_3 «за ч. 1 ст. 110 КК України», просила вважати таку «за ч. 2 ст. 110 КК України».

Захисник вказав, що для сторони захисту важливо остаточний вид покарання, вони не дуже вникали в процес визначення остаточного покарання за сукупності злочинів, не заперечували щодо уточнень по опискам в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості.

Вирішуючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд, перевіривши угоду про визнання винуватості вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, заслухавши думку прокурора, обвинуваченої та її захисника, дійшов наступних висновків.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

У відповідності до приписів ч. 7 ст. 474 КПК України суд перед затвердженням угоди перевіряє її на відповідність вимогам КПК України та КК України.

Як убачається з обвинувального акту та угоди про визнання винуватості укладеною між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваною ОСОБА_3 від 20 червня 2025 року остання обвинувачується в кількох кримінальних правопорушеннях, а саме за ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 3 ст. 436-2 КК України водночас в угоді про визнання винуватості сторони угоди попередньо не узгодили (визначили) міру покарання за кожне вчинене останньою суспільно небезпечне діяння, а лише визначили остаточну (сукупну) міру покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна та із застосуванням ст. ст. 75, 77 КК України.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», в пункті 12 вказано, що, сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання та звільнення від його відбування з випробуванням (якщо домовленості щодо такого звільнення мали місце та сторони дійшли згоди). У випадку вчинення особою декількох кримінальних правопорушень сторони угоди попередньо мають узгодити (визначити) міру покарання за кожне вчинене суспільно небезпечне діяння, остаточну (сукупну) міру покарання і лише після цього звільнення її від відбування покарання з випробуванням. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч. 3 ст. 75 КК визначаються виключно судом.

Приписами ч. 1 ст. 70 КК України визначено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Суд звертає увагу на те, що Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 04 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» в п. п. 21, 22 зазначив, що при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК України. Принцип повного або часткового складання покарань може застосовуватись у випадках призначення за окремі злочини, що входять до сукупності, як однакових, так і різних за видом покарань. При частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.

Суд зауважує, що лише після узгодження міри покарання за кожне вчинене суспільно небезпечне діяння, визначення остаточної (сукупної) міри покарання, можливе звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Сторони визначили остаточну міру покарання не у відповідності до вимог ст. 70 КК України, зважаючи на вид санкцій статей, які інкримінуються ОСОБА_3 та їх строк.

Санкції статей, які інкримінуються обвинуваченій передбачають покарання: за ч. 3 ст. 109 КК України - обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк з конфіскацією майна або без такої: за ч. 2 ст. 110 КК України позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої; за ч. 3 ст. 436-2 КК України - позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Таким чином, з огляду на зазначене вище, в угоді про визнання винуватості укладеною між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваною ОСОБА_3 від 20 червня 2025 року сторони угоди повинні були попередньо узгодити (визначити) міру покарання за кожне вчинене останньою суспільно небезпечне діяння, визначити остаточну(сукупну) міру покарання, і лише тоді погодити звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням з дотриманням вимог ст. 75 КК України.

Окрім того в угоді в узгодженому покаранні сторонами передбачено, покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 77 КК України, проте положення даної статті не має відношення до узгодженої сторонами міри покарання.

Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії досудового розслідування, судове провадження за згодою сторін кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Таким чином, судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості, укладеної 20 червня 2025 року між прокурором Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваною ОСОБА_3 , суперечать вимогам КК України, що є підставою для відмови в її затвердженні.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 314-316, 372, 474 - 478 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 20 червня 2025 року, укладеної між прокурором Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_4 , з одного боку, та обвинуваченою ОСОБА_3 , з другого боку, у межах кримінального провадження №0000062 від 18 квітня 2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Повний текст ухвали складено 10 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1