ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 335/9378/24

провадження № 51-2025км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001296, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки ухвалено виконувати з моменту вилучення вказаних прав.

Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, накладеного арешту, а також долю речових доказів у кримінальному провадженні.

05 травня 2025 року апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив в цій частині новий вирок, за яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

За вироком суду, 03 липня 2024 року приблизно о 23:40 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «BMW 523 і», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині проспекту Соборного зі сторони вулиці Південноукраїнської в напрямку площі Поляка в м. Запоріжжі, зі швидкістю в інтервалі 148,19 - 155,79 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті (50 км/год) відповідно до Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

У цей же час в районі регульованого пішохідного переходу поблизу будинку 208 по проспекту Соборному м. Запоріжжя, проїзну частину на червоний сигнал світлофора перетинав пішохід ОСОБА_9 , який вийшов з розподілюваного газону на смугу руху автомобіля «BMW 523 і», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перетинаючи її зліва направо по ходу його руху. Перебуваючи на проїзній частині, пішохід ОСОБА_9 змінив напрямок свого руху, продовжив рух вздовж проїзної частини в напрямку площі Поляка, в попутному з вказаним вище автомобілем напрямку та перед моментом наїзду зупинився.

В цей час, продовжуючи рух, ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода на проїзній частині та технічну можливість уникнути на нього наїзду, за умови руху з максимально допустимою швидкістю в населеному пункті, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, діючи зі злочинною недбалістю, порушуючи вимоги пунктів 12.4, 12.9 б) ПДР, заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці.

Згідно висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_9 настала внаслідок розтрощення тіла, а саме повного розділення тулуба на рівні животу, множинних уламкових переломів ребер справа по біля-грудинній, середньо-ключичній та паховим лініям з ушкодженням пристінкової плеври і тканин руйнування правої долі печінки, селезінки, великого сальника, тонкого кишківника, розриву сечового міхура, перелому хребта на рівні 1-2 грудних хребців, 12-го грудного та 1-го поперекового хребців по типу «розриву» з повним анатомічним розривом спинного мозку та обох прокольних зв`язок, руйнування хребта на рівні 3-го поперекового хребта та куприка, множинних уламкових переломів кісток тазу, які в сукупності перебувають в прямому причинному зв`язку зі смертю.

Невиконання ОСОБА_6 вимог п.п. 12.4, 12.9 б) ПДР з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не оспорюючи висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, а також призначене додаткове покарання, захисник ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, де просить скасувати вирок апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що оскаржене судове рішення є незаконним, необґрунтованим, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Вказує про наявність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, з огляду на: дані про особу засудженого, який повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілій, публічно вибачився перед нею, працевлаштований, створив сім`ю, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, активно займається волонтерською діяльністю, не має судимостей та притягнень до кримінальної відповідальності; думку потерпілої, яка в судах першої та апеляційної інстанцій прямо просила суд не призначати засудженому покарання у виді реального позбавлення волі; відсутність обтяжуючих обставин у справі; обставини самої ДТП, під час якої мали місце порушення ПДР також і потерпілим, який здійснював рух на червоний сигнал світлофора.

Вважає, що апеляційний суд не врахував наведені вище пом`якшуючі обставини та дані, що характеризують особу засудженого, а також обставини ДТП, які мають істотне значення для призначення покарання. Вирок апеляційного суду ухвалено виключно з огляду на тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення та скоєння до кримінального правопорушення адміністративних правопорушень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо важливості дотримання судом під час призначення покарання принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, пропорційності та належного обґрунтування обраних судом виду та розміру покарання.

Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Не погоджується з рішенням апеляційного суду про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та вказує про те, що апеляційний суд не обґрунтував необхідності призначення йому реального покарання та проігнорував позицію потерпілої, яка просила не застосовувати до нього суворого покарання та дати шанс на виправлення.

Засуджений вказує, що повністю визнає свою вину, щиро кається, просить вибачення у потерпілої, жодним чином не виправдовує своїх дій, не намагається уникнути відповідальності та справедливого покарання. Наразі він працює, одружився, активно займається волонтерською діяльністю, не порушує закон, та запевняє, що в подальшому буде законослухняним, працею та ділами буде спокутувати свою провину.

Звертає увагу Суду на те, що ДТП сталася під час руху загиблого на червоний сигнал світлофора і його поява було неочікуваною.

Потерпіла ОСОБА_8 подала касаційну скаргу, де просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що вирок апеляційного суду в частині призначеного засудженому покарання є незаконним через надмірну суворість, суперечить принципам гуманізму і справедливості, закріпленим у ст. 50 КК.

Вказує про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Потерпіла зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду вона заявляла, що не має претензій до засудженого, підтвердила, що вона та вся її сім`я простили його; засуджений повністю відшкодував спричинену шкоду; в цій ситуації ПДР порушив і її брат, у зв`язку з чим вона просила не застосовувати до ОСОБА_10 суворого покарання та дати шанс на виправлення, проте апеляційний суд проігнорував її думку.

Вказує, що засуджений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, має позитивні характеристики, допомагає Збройним Силам України (далі - ЗСУ), щойно одружився.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор подав до Суду заперечення, в яких виклав мотиви незгоди з поданими касаційними скаргами, та просив оскаржене судове рішення залишити без зміни.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , а також потерпіла ОСОБА_8 підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг та просив оскаржене судове рішення залишити без зміни.

Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів виходить із такого.

У поданих касаційних скаргах не оспорюються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, правильність кваліфікації його дій і, відповідно до положень ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції переглядає оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанцій у межах поданих касаційних скарг.

Викладені у касаційних скаргах засудженого, захисника, потерпілої доводи про суворість призначеного покарання зводяться до незгоди з рішенням апеляційного суду про відсутність підстав для застосування положень про звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, передбачених ст. 75 КК.

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на таке.

Доводи про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання за ст. 75 КК колегія суддів розглядає в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосовуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім передбачених в цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, індивідуальну ступінь суспільної небезпеки скоєного, форму вини ОСОБА_6 у вигляді необережності, керування транспортним засобом у тверезому стані, добровільне відшкодування завданої шкоди, ставлення засудженого до скоєного, визнання вини у повному обсязі та усвідомлення неправомірності своїх дій, щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, позитивну характеристику з місця проживання та навчання, щирий жаль з приводу вчиненого, його поведінку після скоєння злочину, висловлення вибачення перед родиною загиблого, позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка до обвинуваченого претензій не має та просить його суворо не карати, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Не погодившись із таким рішенням апеляційного суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив скасувати вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_6 покарання без застосування положень ст. 75 КК.

Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених

у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення має бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

За результатами перегляду кримінального провадження і обґрунтованості висновків місцевого суду, апеляційний суд дотримався вказаних вище приписів кримінального процесуального закону.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції не в достатній мірі виконав вимоги статей 50, 65, 66 КК, не врахував в повній мірі дані про особу засудженого, який будучи особою, яка раніше 4 рази притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (останній раз менш ніж за 10 днів до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення), належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим, самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив два пункти ПДР, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілого.

Апеляційний суд також врахував швидкість, з якою рухався обвинувачений по центральній вулиці м. Запоріжжя у темну пору доби, в інтервалі 148,19 - 155,79 км/год, що більш ніж на 100 км/год перевищує максимально дозволену швидкість у населеному пункті.

З урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , систематичність перевищення ним встановлених обмежень швидкості руху в населеному пункті, а також враховуючи невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вирок місцевого суду в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд врахував вказані вище обставини, а також те, що засуджений вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть людини, самовпевнено та безвідповідально експлуатував транспортний засіб.

Разом із тим, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 вчинив необережний злочин, повністю визнав свою провину та щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, вибачився перед родиною загиблого, вперше притягається до кримінальної відповідальності, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення злочину не перебував, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має стабільне джерело доходу, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обтяжуючих покарання обставин, і дійшов висновку про можливість призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, а саме на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

А тому, викладені у касаційних скаргах доводи про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки поведінці засудженого після вчинення злочину; щирому каяттю та добровільному відшкодуванню шкоди; позитивному соціальному портрету ОСОБА_6 , зокрема створенню ним сім`ї, працевлаштуванню, є безпідставними, оскільки суд врахував їх як підставу для призначення мінімального покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень статей 75, 76 КК Верховний Суд уважає обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє наведені у касаційних скаргах доводи про те, що апеляційний суд не врахував думку потерпілої, яка просила не призначати засудженому покарання у виді реального позбавлення волі, з огляду на таке.

Процесуальна позиція і думка потерпілої ОСОБА_8 , яка просила суворо не карати засудженого та надати йому шанс на виправлення, взята до уваги апеляційним судом, і в аспекті застосування приписів статей 50, 65, 75 КК підлягає оцінці з урахуванням всіх встановлених обставин, тяжкості вчиненого правопорушення та особи винуватого.

З огляду на те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК, посягає на публічні правовідносини, які регулюють безпеку дорожнього руху і охороняє учасників від протиправних посягань, і його додатковим обов`язковим об`єктом є життя людини, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що думка потерпілих щодо обрання заходу кримінально-правового характеру не є вирішальною, що узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 165/2070/17, провадження № 51-484км19).

Думка осіб, визнаних у провадженні потерпілими відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК, не має пріоритету над іншими обставинами, встановленими судом, їх інтереси не переважують заподіяні наслідки, а позиція щодо покарання має бути оцінена судом у сукупності з усіма обставинами провадження.

Верховний Суд також звертає увагу, що факт відшкодування потерпілій шкоди, завданої внаслідок злочинного заподіяння невідворотних наслідків у виді смерті її брата ОСОБА_9 , не можна вважати належним підґрунтям до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Отже, апеляційний суд у цьому провадженні належним чином урахував позицію потерпілої і, незважаючи на те, що наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_9 є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі особі, яка визнана потерпілою на підставі приписів ч. 6 ст. 55 КПК, призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Твердження захисника про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам ДТП, під час якої мало місце порушення ПДР потерпілим, є непереконливим. Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції було здійснено у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК. Згідно з наведеними у вироку фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, які визнані судом доведеними та учасниками кримінального провадження не оспорюються, йдеться про те, що потерпілий ОСОБА_9 перетинав смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на червоний сигнал світлофора. Дії потерпілого пішохода, який перебував на проїзній частині дороги, за умови, коли, як в цьому провадженні, судом встановлено, що засуджений мав об`єктивну можливість виявити пішохода на проїзній частині та технічну можливість уникнути на нього наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування у разі руху з максимально допустимою швидкістю в населеному пункті, не є підґрунтям до звільнення водія від кримінальної відповідальності.

З такого неодноразово виходив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10 грудня 2019 року у справі № 759/2926/16-к (провадження № 51-8348км18), від 14 січня 2025 року у справі № 592/7961/18 (провадження № 51-2362км24).

Апеляційна інстанція взяла до уваги поведінку потерпілого під час ДТП, обґрунтовано виходила із того, що в необхідному причинному зв`язку із наслідками, що настали, знаходиться порушення відповідних вимог ПДР саме засудженим, а не пішоходом. А тому, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи недотримання ПДР як водієм, так і пішоходом, а також особливості причинно-наслідкового зв`язку в цьому провадженні, що, серед іншого, стало підґрунтям до призначення мінімального покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Враховуючи викладене, Суд відхиляє цей довід касаційної скарги.

Доводи про необхідність звільнення засудженого від відбування призначеного покарання за ст. 75 КК колегія суддів розглядає в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосовуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні. Натомість в касаційних скаргах не наведено належного обґрунтування, з урахуванням положень розділу XII Особливої частини КК, щодо спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК.

У касаційних скаргах учасники провадження посилаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку. Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять.

Наведеним вище також спростовується твердження захисника про те, що вирок апеляційного суду ухвалено виключно з огляду на тяжкість наслідків скоєного кримінального правопорушення та скоєння до кримінального правопорушення адміністративних правопорушень.

Зайняття засудженими волонтерською діяльністю та надання допомоги ЗСУ зумовлює виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин не є достатнім до належного обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання захисника на рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Del Rio Prada проти Іспанії» (заява № 42750/09), де заявниця була засуджена до 3000 років позбавлення волі, але відповідно до іспанського законодавства її покарання було об`єднано в 30 років, є безпідставним, оскільки про такі обставини у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не йдеться.

Щодо посилання захисника на рішення ЄСПЛ від 19 березня 2019 року у справі «Bigovic v. Montenegro»(заява № 48343/16), де заявник скаржився на умови його перебування під вартою, то вони також є безпідставними, оскільки в цьому кримінальному провадженні таке питання не вирішується.

Обставини справи «Yaroslav Belousov v. Russia» (рішення від 04 жовтня 2016 року, заяви № 2653/13, № 60980/14), на яку посилається захисник, де заявник був засуджений до позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці за участь у дозволеному публічному зібранні, скандування антиурядових гасел та кидання невстановленого невеликого круглого жовтого предмета, який вдарив поліцейського в плече, і ЄСПЛ визнав таке покарання непропорційним, оскільки дії заявника не були серйозними, і він не був серед тих, хто ініціював насильство, не відповідають обставинам кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , де засуджений, керуючи автомобілем, значно порушив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, що призвело до розтрощення тіла пішохода, а саме повного розділення тулуба на рівні животу. Крім того, рішення у справі «Yaroslav Belousov v. Russia» стосувалося факту тримання заявника під час судового розгляду його справи в скляній кабіні, про що в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не йдеться.

Щодо посилання захисника на практику Верховного Суду, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 617/775/20 (провадження № 13-110кс21) та постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 450/1523/14-к (провадження № 51-2361км18), від 14 червня 2022 року у справі № 463/5551/15 (провадження № 51-5789км21), від 30 січня 2024 року у справі № 336/5209/22 (провадження № 51-4750км23), стосовно важливості дотримання принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, та належного обґрунтування обраних судом виду та міри покарання, то вказані вимоги апеляційним судом дотримані.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення засудженого від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також дотримався загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання.

Колегія суддів, погоджуючись із висновками апеляційного суду, бере до уваги, що ОСОБА_6 , керуючи автомобілем у населеному пункті зі значним перевищенням дозволеної швидкості руху, грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті людини, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями. За встановлених обставин кримінального провадження звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням дієво не вплине на формування думки інших водіїв транспортних засобів про неприпустимість порушення ПДР та чітке розуміння того, що особа має нести невідворотне та справедливе покарання за дії, які потягли смерть людини, отже не забезпечить досягнення цілей, визначених у статтях 50, 65 КК, при тому, що положення ст. 75 КК застосовуються із урахуванням їх приписів.

Зважаючи на викладене, за оцінкою доводів касаційних скарг Верховний Суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого рішення.

Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогамистатей 370, 374 та 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків апеляційного суду та ставили під сумнів законність оскарженого вироку, в касаційних скаргах не наведено, і таких обставин за перевіркою їх доводів не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3