Справа № 161/5555/24 Провадження №11-кп/802/335/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Малоянисоль Володарського району Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, раніше не судимого, засуджено за ч.2 ст.111 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Відповідно до ст.54 КК України ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання «лейтенант внутрішньої служби».

На підставі ст.55 КК України ОСОБА_9 позбавлено права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання.

Строк відбування покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Обраний у порядку ч.6 ст.193 КПК України щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, - залишено без змін.

Так, вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що:

Наказом начальника Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» №9/ОС-21 від 29.01.2021 ОСОБА_8 призначено на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор».

В листопаді 2021 року останнього переведено на посаду оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор».

Згідно Положення про державну установу «Маріупольський слідчий ізолятор», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №892/5 від 01.03.2020, Маріупольський слідчий ізолятор є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби, відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

За таких обставин, ОСОБА_8 , обіймаючи посаду оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор», згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівником правоохоронного органу.

Частиною 6 ст.14 Закону України Про державну кримінально-виконавчу службу України встановлено, що лейтенант внутрішньої служби відноситься до середнього начальницького складу кримінально-виконавчої служби.

Згідно з ч.4 ст.14 Закону України Про державну кримінально-виконавчу службу України громадяни України, які вперше зараховуються на посади рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби та у відповідних випадках пройшли встановлений строк випробування, складають присягу наступного змісту: "Я (прізвище, ім`я, по батькові), вступаючи на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України, клянуся завжди залишатися відданим Українському народові, неухильно додержуватися Конституції та законів України, бути чесним, гуманним, сумлінним і дисциплінованим, зберігати державну та іншу охоронювану законом таємницю. Присягаю з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, всіляко сприяти зміцненню правопорядку. Якщо я порушу цю присягу, то готовий нести відповідальність, установлену законом".

Відповідно до положень ст.17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Водночас, оперуповноважений оперативного відділу Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_8 , в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, у порушення вимог ст.1, 2, 17, 65 Конституції України, зрадив присязі Українському народові, вчинивши злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин.

Так, «президент» російської федерації 24.02.2022 оголосив про рішення розпочати так звану «спеціальну воєнну операцію» в Україні.

Після цього збройними силами російської федерації, які діяли за наказом військово-політичного керівництва рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах і складах Збройних сил України, а також підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф 24.02.2022 здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна через державний кордон України, який проходить територіями Автономної республіки Крим, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської та інших областей, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частину вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У свою чергу, указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого неодноразово продовжувалась та який триває по даний час.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Наведені вище факти розв`язання та ведення рф агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, із 24.02.2022 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації, в тому числі іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_8 .

Всупереч указаним правовим нормам, в період з 01.04.2022 по 10.04.2022, тобто після повної окупації міста Маріуполь Донецької області військовослужбовцями збройних сил російської федерації, оперуповноважений оперативного відділу Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_8 , діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, державній, економічній та інформаційній безпеці, достовірно усвідомлюючи, що військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях та здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, з метою окупації України, маючи проросійську позицію, добровільно вчинив в умовах воєнного стану перехід на бік ворога в період збройного конфлікту і надав представникам окупаційних військ збройних сил російської федерації та їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.

Зокрема, на виконання свого злочинного умислу, спрямованого на перехід на бік ворога, з метою завдання шкоди обороноздатності та державній безпеці України, будучи громадянином України, ОСОБА_8 , в період з 01.04.2022 по 10.04.2022, точніший час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Кам`янська, 52, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, що виразилось у добровільному поступленні на службу до незаконного органу держави-агресора Государственное бюджетное учреждение «Мариупольский следственный изолятор Государственной служби исполнения наказаний Министерства юстиции Донецкой Народной Республики».

Крім того, на виконання свого злочинного умислу, спрямованого на надання допомоги окупаційним військам збройних сил російської федерації та її представникам на території м.Маріуполь Донецької області допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, з метою завдання шкоди обороноздатності та державній безпеці України, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, з метою дискредитації дій української влади, а також для подальшого встановлення у м.Маріуполь Донецької області окупаційної влади, з першої декади квітня 2022 року ОСОБА_8 систематично відвідував та ніс службу у незаконно створеному органі держави-агресора ГБУ «Мариупольский следственный изолятор ГСИН МЮ ДНР», при цьому носив формений одяг із розпізнавальними знаками та символікою російської федерації, тим самим, використовуючи своє попереднє становище представника правоохоронного органу та відповідно підтримуючи в такий спосіб факт окупації, як безповоротне встановлення окупаційної влади, створював у місцевого мирного населення хибне уявлення легітимності такої псевдо влади.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 своїми діями, які виразилися в державній зраді, тобто в умисному вчиненні в умовах воєнного стану громадянином України діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.111 КК України.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 оскаржив його з мотивів незаконності, необґрунтованості та невмотивованості.

Зазначає про те, що до показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які покладено в основу винуватості слід віднестись критично, оскільки вони в частині того, що ОСОБА_8 добровільно, без будь-якого примусу пішов на співпрацю з окупаційною владою, не підтверджені будь-якими доказами. Ці свідки не можуть стверджувати про добровільність чи примусовість дій будь-якої іншої особи, так як вони не володіють у повній мірі інформацією, в тому числі особистого характеру, що могла спонукати людину до вчинення чи не вчинення тих чи інших дій. При цьому, їх покази у тій частині, що ОСОБА_8 мав реальну можливість виїхати з м.Маріуполь на підконтрольну територію України є їх припущенням про можливу поведінку іншої особи і такі покази не підтверджені жодним доказом у кримінальному провадженні. Фактично обвинуваченого засуджено лише на показах цих двох свідків та деяких письмових доказах. Захисник вважає, що тих доказів на які постався місцевий суд, недостатньо для того аби ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні особливо тяжкому злочині та призначити покарання. Окрім того зазначає про те, що місцевим судом не було встановлено чи має ОСОБА_8 родичів, які залишилися на тимчасово окупованій території і, зокрема в м.Маріуполь чи будь-якому іншому населеному пункті, а також того чи не перебувають вони під арештом окупантів та чи через родичів або іншим шляхом наявний тиск на обвинуваченого. На переконання захисника стороною обвинувачення не доведено умислу ОСОБА_8 на вчинення дій, які виразились у державній зраді, що йому інкриміновано стороною обвинувачення. Він міг діяти не з власної волі, а під впливом фізичного та/або психічного примусу та відповідно вимушено вступити на службу до незаконного органу держави-агресора. Тому вважає, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Крім того захисник вважає, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою врахував дані про особу винного, який раніше не судимий. А також судом порушено принцип індивідуалізації покарання, яке є явно суворим.

Посилаючись на викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуваний вирок, та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Прокурор на апеляційну скаргу сторони захисту подав письмові заперечення, де зазначає про безпідставність апеляційних доводів, у зв`язку з чим просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_8 , - без змін.

Статтею 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч.2 ст.297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 КПК та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинуваченого ОСОБА_8 належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням вимог ч.8 ст.135, ст.323 КПК України і, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газета «Урядовий кур`єр», а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

З урахуванням викладеного та вимог кримінального процесуального закону колегією суддів прийнято рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги і заперечень на неї, захисника обвинуваченого, який підтримав подану апеляцію в повному обсязі та просив задовольнити, прокурора, який вважав скаргу безпідставною та просив залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За нормами ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Положеннями ст.84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту та матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки у ньому міститься формулювання обвинувачення та належним чином викладені і обґрунтовані висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia), який показань суду не надавав, будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Разом з тим, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які будучи допитаними судом першої інстанції показали, що особисто знайомі з ОСОБА_12 , так як разом проходили службу в ДУ «Маріуполький СІЗО» в м.Маріуполі. Також показали, що після вторгнення російських військ в Україну, у ОСОБА_8 була реальна можливість виїхати з м.Маріуполь на підконтрольну територію України, оскільки йому надавалась така можливість, або ж продовжити несення служби в «Мариупольском следственном изоляторе государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Однак, ОСОБА_8 добровільно, без будь-якого примусу, пішов на співпрацю з окупаційною владою. Окрім того, показали, що їм відомий той факт, що обвинувачений на даний час займає посаду у так званій «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр».

На думку колегії суддів, покликання захисника обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі про те, що покази цих свідків не можуть братись до уваги із посиланням на те, що вони не можуть стверджувати про добровільність чи примусовість дій будь-якої іншої особи, у тому числі ОСОБА_8 , через їх не володіння повною інформацією особистого характеру, є повністю неспроможними, оскільки, як показали ці свідки усім працівникам (службовцям) ДУ «Маріуполький СІЗО» в м.Маріуполі, у тому числі обвинуваченому, надавалась реальна можливість виїхати з м.Маріуполь на підконтрольну територію України, однак він залишився і пішов на співпрацю з окупаційною владою. Жодним чином також не знайшли свого підтвердження доводи захисника обвинуваченого про можливий тиск на обвинуваченого чи його примус про необхідність переходу на бік ворога, оскільки жодних доказів з цього приводу матеріали провадження не містять, а також не надані стороною захисту.

Оцінюючи показання, які надані цими свідками в судовому засіданні суду першої інстанції, то колегія суддів вважає їх правдивими, оскільки такі є логічними, послідовними, не суперечать іншим встановленим судом фактичним обставинам справи.

Крім показань вищевказаних свідків, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні і, зокрема:

- протоколом слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведеної 11.01.2024, за участі свідка ОСОБА_13 , з якого вбачається, що цей свідок упізнав серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому йому особу обвинуваченого ОСОБА_8 , з яким він проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» в м.Маріуполі;

- протоколами слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведених 12.01.2024, за участі раніше допитаних у провадженні учасників кримінального провадження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до яких останні упізнали серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому їм особу обвинуваченого ОСОБА_8 , з яким вони проходили службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» в м.Маріуполі;

- протоколами огляду від 11.01.2024 та від 12.01.2024 з фототаблицями, з яких вбачається, що за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проводився огляд лазерного (оптичного) диску Verbatim DVD-R на якому міститься 7 папок з наступними назвами: 1, 2, 24, Converter, Play, Converter (стиснута папка), Play (стиснута папка). Встановлено, що файли містять відеозапис з приміщення ДУ «Маріупольський СІЗО» в м.Маріуполі». Під час огляду ці свідки вказали, що окрім іншого на відеозаписі особою чоловічої статі у цивільному одязі, а саме у футболці сірого кольору з написом «РUМА», джинси синього кольору, взуття світло-коричневого кольору, є інспектор відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_8 , яку вони знають за час проходження служби в цій установі з 2020 року. Свідки зазначили, що пам`ятають зовнішність вказаної особи та можуть її впізнати за зовнішніми ознаками, а саме: віком, зростом, статурою, обличчям, взаємним розташуванням очей, носа, рота, зачіскою та кольором волосся, рухами тіла, тощо.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, та не викликають будь-яких сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаних вище свідків та відомостям, які містяться у вказаних письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

Місцевим судом досліджені й інші докази, які є харатеризуючими даними про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , а також інші, що не спростовують та не підтверджують винуватість останнього у вчиненні кримінального правопорушення ч.2 ст.111 КК України, однак, як правильно вказав суд першої інстанції, - свідчать про дотримання норм кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених вище доказів, зокрема документи щодо перебування обвинуваченого на посаді в ДУ «Маріупольський СІЗО» в м.Маріуполі та складання ним присяги, безсумнівно доводять, що громадянин України ОСОБА_8 дійсно будучи працівником правоохоронного органу, добровільно зайняв посаду в структурному підрозділі окупаційної адміністрації рф, а саме - незаконно створеному правоохоронному органі так званій «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр» та виконує відповідні службові обов`язки.

Суспільна небезпека зазначених вище дій полягає у тому, що обвинувачений, будучи службовою особою та маючи спеціальні знання, допомагає державі-агресору створити вертикаль незаконних органів влади та приймає участь в реалізації та підтримці її рішень, оскільки саме така вертикаль загалом є основою функціонування державного механізму, а саме такі дії є нічим іншим, ніж перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, що завдає шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Твердження захисника обвинуваченого щодо недоведення умислу ОСОБА_8 на вчинення дій, які йому інкримінуються, повністю спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами, які на думку апеляційного суду є належними і допустимими в розумінні ст.85, 86 КПК України.

Між тим, як вбачається з оскаржуваного вироку такі доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Разом з тим, характер дій ОСОБА_8 , підготовку документів для прийняття на роботу, тривалість дій останнього у часі безумовно вказують на їх свідомий і добровільний характер. Обвинувачений як громадянин України, маючи достатній рівень освіти, життєвого досвіду та спеціальних знань на посаді оперуповноваженого оперативного відділу ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор» в званні лейтенанта внутрішньої служби, не міг не розуміти незаконності вчинюваних ним дій. Заходів, спрямованих на виїзд з тимчасово окупованої території України обвинувачений не вживав, хоча свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказували про реальну можливість виїхати з окупованої території, що останні й зробили. Сукупність наведених обставин безумовно свідчить про свідомий вибір обвинуваченого і про абсолютну добровільність вчинених ним незаконних дій.

Окрім того, відсутні відомості про те, що ОСОБА_8 будь-яким чином повідомляв або намагався повідомити компетентним органам України чи свідкам про здійснення на нього будь-якого тиску з боку представників окупаційної влади, тощо.

Отже, на переконання колегії суддів обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, і це кримінальне правопорушення ч.2 ст.111 КК України, було закінченим, оскільки він зайняв посаду в структурному підрозділі окупаційної адміністрації рф, зокрема незаконно створеному правоохоронному органі так званої «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр», фактично взявся за виконання трудових обов`язків у цьому органі з метою забезпечення його функціонування, факт чого доведено змістом досліджених судом першої інстанції доказів.

Будь-яких даних, які би свідчили про те, що обвинувачений був вимушеий зайняти посаду у структурному підрозділі окупаційної адміністрації рф і, зокрема незаконно створеному правоохоронному органі так званої «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр» чи діяв під психічним, фізичним примусом або внаслідок крайньої необхідності, у даному кримінальному провадженні не встановлено і стороною захисту не надано.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, є необґрунтовані.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи щодо не доведення винуватості обвинуваченого, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо доводів сторони захисту про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, з урахуванням положень ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, яке вчинив обвинувачений, передбачене ч.2 ст.111 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, який є умисним проти основ Національної безпеки України, вчиненим у період воєнного стану.

Обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, а також відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.111 КК України, - у виді позбавлення волі на строк 15 років, з конфіскацією майна.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення як ним так і іншими особами нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим.

Правильно також при призначенні покарання застосовано положення ст.54, 55 КК України щодо позбавлення спеціального звання, та щодо позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності.

При цьому, апеляційні доводи про те, що судом при призначенні не було враховано того, що обвинувачений є не судимим, жодним чином не свідчить по незаконність чи необґрунтованість вироку в частині призначеного покарання.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_8 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді