ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 із доповненнями до апеляційної скарги прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. П`ятихатки, Дніпропетровської області, гр. України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано його на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України через недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо арешту майна ОСОБА_9 та долю речових доказів.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив про недопустимість всіх доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_9 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, а саме:

- ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2017 року про надання дозволу на проведення НС(Р)Д, ухвалені на підставі постанови прокурора, який не мав повноважень прокурора по даному кримінальному провадження;

- самі матеріали НС(Р)Д (протокол №42/3887т від 11.05.2017 року (т .6 а.к.п.101-102), протокол №42/3888т від 11.05.2017 року (т.6 а.к.п.103-106), протокол №42/3889т від 11.05.2017 року (т.6 а.к.п. 107-110), протокол №42/5727т від 04.07.2017 року (т.6 а.к.п.118-120), протокол №42/5728т від 04.07.2017 року (т.6 а.к.п.121-122) та протоколи огляду речей від 06 жовтня 2017 року (т.6 а.к.п.131-133, 134-138, 139-143, 144-147), проведені та складені на підставі ухвал Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2017 року, як похідні;

- повідомлення ОСОБА_9 про підозру неналежним суб`єктом.

При цьому суд першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши свідків, обвинуваченого, доводи прокурора та сторони захисту, у своєму вироку посилався на відповідну практику ЄСПЛ та Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду щодо критеріїв для визнання доказів недопустимими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 просить вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу прокурор зазначає, що всі докази в обгрунтування винуватості ОСОБА_9 є належними та допустимими. А підстави визнання судом першої інстанції усіх доказів недопустимими (ухвали Апеляційного суду м. Києва про надання дозволу на проведення НС(Р)Д, самі матеріали НС(Р)Д, протоколи огляду речей, повідомлення ОСОБА_9 про підозру) не узгоджуються із нормами КПК України та практикою Верховного суду, зокрема, постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 490/10025/17 (провадження № 51-6116 км 19). Прокурор зазначає, що КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови.

На думку прокурора, повідомлення про підозру ОСОБА_9 складено та підписано належним та уповноваженим суб`єктом - слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 .

Доповнення до апеляційної скарги за своїм змістом фактично дублюють вимоги апеляційної скарги, із зазначенням про безпідставність та незаконність визнання судом першої інстанції усіх доказів недопустимими.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу разом із доповненнями до неї, просив задовольнити з підстав викладених в них.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, як законний та обґрунтований, а апеляційну скаргу прокурора із доповненнями до неї без задоволення. При цьому захисник зазначив про недопустимість всіх доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_9 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, посилаючись при цьому на практику ЄСПЛ та Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.

Захисник ОСОБА_8 підтримав позицію адвоката ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав позицію своїх захисників та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, оскільки він не вчинював кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 369 КК України.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Як передбачено частинами 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

У порядку ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням прокурора суд апеляційної інстанції повторно дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що всі вісім клопотань прокурора від 12.07.2017 на проведення НСРД стосовно ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , що складені та підписані прокурором ОСОБА_16 12.04.2017 року, є недопустимими доказами, оскільки підписані прокурором, який станом на дату їх підписання не мав жодних повноважень прокурора, визначених ст. ст. 36, 37 КПК України, а процесуальне рішення про створення групи прокурорів прийняте тільки 13.04.2017 року.

Судом встановлено, що на момент підписання вказаних клопотань, 12.04.2017 року, прокурор ОСОБА_17 не мав повноважень прокурора, який здійснював нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0001120.

Так, в матеріалах вищевказаного кримінального провадження міститься постанова заступника Генерального прокурора України ОСОБА_18 про призначення групи прокурорів від 13.04.2017 року, у якій старшим групи прокурорів призначено ОСОБА_16 , що говорить про те, що групу прокурорів у провадженні створено 13.04.2017 року, а клопотання про проведення НСРД підписано прокурором ОСОБА_16 12.04.2017 року, тим самим прокурор не мав права здійснювати процесуальні та слідчі дії по кримінальному провадженню.

Згідно ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

До кожного з вказаних клопотань про проведення НСРД додано лише один документ, що їх обґрунтовує - витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Так, у своїй постанові від 04.10.2021 року у справі № 724/86/20 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду зробила наступні висновки:

Водночас витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні.

Витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням, а отже, не породжує правових наслідків щодо визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

На підставі викладеного вище, Об`єднана палата доходить висновку, що процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

Підсумовуючи викладене, Об`єднана палата виходить з того, що у разі використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих, до складу якої він входить на підставі такого процесуального рішення, він є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника, посилаючись на витяг з ЄРДР, дійшов висновку, що відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про визначення ОСОБА_19 і ОСОБА_20 слідчими в кримінальному провадженні не свідчить про відсутність у них процесуальних повноважень для здійснення досудового розслідування, оскільки відомості про цих слідчих у кримінальному провадженні внесені до ЄРДР.

Тобто суд апеляційної інстанції необґрунтовано виходив з того, що процесуальне рішення про створення групи слідчих у кримінальному провадженні не обов`язково має бути долучене до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування, а його відсутність не впливає на вирішення питання про допустимість доказів, зібраних слідчими, відомості про яких внесені до ЄРДР за відсутності такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження.

Отже, суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту, внаслідок чого дійшов хибного висновку про допустимість указаних вище доказів, зібраних слідчими ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , і, відповідно, про дотримання місцевим судом приписів статей 86, 94, 370, 374 КПК, що вплинуло на законність і обґрунтованість оскарженого судового рішення».

У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 17.12.2019 року у справі № 235/6337/18 зазначено, що непідписана керівником прокуратури постанова про призначення прокурора у кримінальному провадженні повноважень процесуальному керівнику не надає.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного суду у своїй постанові від 09.09.2020 у справі № 761/28347/15-к зазначає, що витяг з ЄРДР є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 28.04.2021 року у справі № 759/833/18 зазначено, що якщо слідчий чи прокурор не визначені як такі, що проводитимуть досудове розслідування, то воно здійснюється неналежним суб`єктом. Аналогічні висновки висвітлені у постановах ККС ВС від 19.09.2018 року у справі № 761/20108/15-к, від 19.04.2018 року у справі № 754/7062/15-к, від 12.12.2018 року у справі № 428/2448/16-к, від 29.01.2019 року у справі № 466/896/17, від 04.04.2019 року у справі № 754/11898/14-к, від 17.12.2019 року у справі № 235/6337/18, від 11.02.2020 року у справі № 761/33311/15-к, від 26 січня 2024 року у справі № 466/9158/14-к.

У своїй постанові від 22.02.2021 року у справі № 754/7061/15 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду дійшла до наступних висновків:

- «Отже, витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні»;

- «Об`єднана палата дійшла висновку, що за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла»;

- «Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції). У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора»;

- «Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК). У випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК, то вони здійснюються неналежним суб`єктом»;

-«Виходячи з наведеного, відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень»;

- «За змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень».

Також суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визнання недопустимими самих матеріалів НС(Р)Д (протокол №42/3887т від 11.05.2017 року (т. 6 а.к.п.101-102), протокол №42/3888т від 11.05.2017 року (т.6 а.к.п.103-106), протокол №42/3889т від 11.05.2017 року (т.6 а.к.п. 107-110), протокол №42/5727т від 04.07.2017 року (т.6 а.к.п.118-120), протокол №42/5728т від 04.07.2017 року (т.6 а.к.п.121-122), протоколів огляду речей від 06 жовтня 2017 року (т. 6 а.к.п.131-133, 134-138, 139-143, 144-147), проведених та складених на підставі ухвал Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2017 року, як похідних, з огляду на наступне:

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанова від 23.06.2021 року у справі № 497/1260/18) визнаються недопустимими не лише докази, здобуті з порушеннями, а також докази, яких не було б, якби не було перших. Допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 12.08.2020 року у справі № 333/7457/16 зазначено, що відповідно до доктрини «плодів отруєного дерева» недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі використання доказів визнаних недопустимими. Тобто слід надавати оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому (рішення у справі «Хан проти Сполученого Королівства» від 12 травня 2000 року, заява № 35394/97).

У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 26.12.2019 року у справі № 243/10386/17зазначено, що застосування концепції «плодів отруєного дерева» можливе й у разі допиту свідків, показання яких будуть похідними від першоджерела, визнаного недопустимим. Так, у постанові зазначено, що апеляційний суд, дослідивши всі письмові докази, допитавши понятих Особу 9, Особу 10 та свідків Особу 11, Особу 8, Особу 6, та з огляду на визнання недопустимим первинного доказу-протоколу огляду місця події, керуючись принципом щодо плодів отруйного дерева, дійшов висновку про відсутність підстав для допиту інших свідків, про що клопотали учасники провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується й з висновками суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_9 повідомлено про підозру та притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, неповноваженим слідчим (слідчим Генеральної прокуратури України, якому не було доручено здійснення досудового розслідування) та відповідно повідомлення про підозру є недопустимим доказом у кримінальному провадженні. До таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов, виходи з наступного:

26.04.2017 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні

кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 .

Слідчий першого слідчого відділу ГПУ ОСОБА_21 не входив до складу групи слідчих, яким доручено проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0001120. Слідчим ОСОБА_22 кримінальне провадження № 0001120 не приймалося до провадження, проведення досудового розслідування йому не доручалося.

Зі змісту постанови начальника другого слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки ГПУ ОСОБА_23 від 11.04.2017 року, якою доручено проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0001120 слідчій групі у складі 18 слідчих, слідчого в ОВС першого слідчого відділу ГПУ ОСОБА_24 до складу групи слідчих не включено.

У витягу з ЄРДР від 25.04.2017 року з кримінального провадження № 0001120 також відсутні дані про слідчого ОСОБА_12 .

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, викладеної у постанові від 28.04.2021 року у справі № 759/833/18, у випадку здійснення слідчим чи прокурором, які не визначені відповідно до вимог кримінального процесуального закону як такі, що проводитимуть досудове розслідування та здійснюватимуть процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадження, дій, передбачених статтями 36, 40 КПК України, то вони здійснюються неналежним суб?єктом. Здійснення досудового розслідування неповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Згідно постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 22.02.2021 року у справі № 754/7061/15 докази, зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень, є недопустимими.

Відповідно до постанови від 04.10.2021 року у справі № 724/86/20 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, констатує, що процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неповноваженою на те особою.

Згідно постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 11.02.2021 року у справі № 761/33311/15-к - постанова про призначення прокурора, якою надаються конкретному прокурору (групі прокурорів) повноваження, передбачені ст. 36 КПК України, у кримінальному провадженні, є обов?язковою.

Оцінюючи доводи прокурора у своїй апеляційній скарзі в частині того, що КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови, про що прямо зазначено у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 490/10025/17 (провадження № 51-6116 км 19), суд апеляційної інстанції зазначає таке:

Висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 490/10025/17 (провадження № 51-6116 км 19), були зроблені до винесення постанов Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду

від 04.10.2021 року у справі № 724/86/20 та від 22.02.2021 року у справі № 754/7061/15, де обидва рази Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у повному обсязі відійшла від вищезгаданих висновків від 19.05.2020 року.

Більш того, такі висновки від 19.05.2020 року у справі № 490/10025/17 не є релевантними та тотожними до юридично-правових правовідносин по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Згідно частин 1 та 2 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Як передбачено ч. ч. 2, 3, 4 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Також, суд ураховує рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року (справа щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України), згідно якого:

- даючи офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження (п. 3.1);

- визнаватися допустимим і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі (п.3.2);

- аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо (п.3.2).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

На підставі вищевикладеного, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність належних, допустимих, достовірних доказів та їх достатньої, взаємопов`язаної сукупності, що підтверджували би наявність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Суд апеляційної інстанції не встановив, що оскаржуваний вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а також те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

За приписами ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити вирок без змін;

2) змінити вирок;

3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок;

5) скасувати вирок і закрити кримінальне провадження;

6) скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 із доповненнями до апеляційної скарги прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_11 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року є законним, обґрунтованим, належним чином мотивованим та відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 406, 407 та 418, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 із доповненнями до апеляційної скарги прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_11 , - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року, яким ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України через недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4