УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 130/653/21

провадження № 51-2717 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року,

Короткий зміст судових рішень та встановлені обставини

За вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 роки.

Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора зі змінами, а також частково задовольнив апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника. Вирок місцевого суду змінив, призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 роки. В решті вирок залишив без змін.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Як установив суд, 25 жовтня 2020 року близько 14:00 год, ОСОБА_4 керуючи технічно-справним автомобілем марки «Opel Kadett», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по польовій дорозі з боку с. Телиленці Жмеринського району Вінницької області у напрямку автодороги М-21 сполученням Могилів-Подільський - Вінниця, на перехресті нерівнозначних доріг, після повної зупинки керованого ним автомобіля, під час виконання маневру повороту праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, не надавши переваги транспортному засобу, який рухався по автодорозі М-21, розпочав рух та частково виїхав передньою частиною автомобіля на проїзну частину автодороги M-21, внаслідок чого з необережності допустив зіткнення з автомобілем «Rover 75», номерний знак НОМЕР_2 Литовської Республіки, під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у напрямку м. Могилів-Подільський по зустрічній смузі руху в процесі маневру обгону вантажного автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Rover 75» малолітня ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 28 грудня 2020 року № 107, отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 18 грудня 2020 року № CE-19/102-20/17552-IT: «У дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля марки «Opel Kadett», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 вбачається невідповідність дій вимогам п. п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України».

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити судові рішення та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений вказує, що хоча суд апеляційної інстанції й змінив вирок у частині призначеного покарання, однак, не врахував такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, та фактично визнав обставиною, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини. При цьому, вказує, що суд апеляційної інстанції використав нерелевантну практику Верховного Суду. Зазначає, що з урахуванням того, що він вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не становить небезпеки для суспільства та оточуючих, за період розгляду кримінального провадження жодного правопорушення не вчинив, має сім`ю, роботу, позитивно характеризується за місцем проживання та працевлаштування, він міг бути звільнений від відбування покарання з випробуванням.

Також засуджений додає до касаційної скарги заяву потерпілої ОСОБА_8 , яка просила не позбавляти його волі, з огляду на те, що вона не має претензій майнового та морального характеру.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Суди керувалися наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, вчиненим з необережності, обставини його вчинення, негативні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у малолітньої ОСОБА_7 , особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його посткримінальну поведінку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що його обтяжує, думки законного представника потерпілої та її представника, які вимагали суворого покарання.

Взявши до уваги зазначене, суд вважав необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також попередження вчинення нових правопорушень призначити ОСОБА_4 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 роки. Підстав для застосування положень ст. 69, 69-1, 75 КК, суд не знайшов.

Як убачається із ухвали апеляційного суду, оскаржуючи вирок місцевого суду сторона захисту, з посиланням на низку обставин, про які також йдеться й у касаційній скарзі, просила змінити його у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Спростовуючи такі доводи, суд апеляційної інстанції зауважив, що застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, крім того, воно не буде достатнім для досягнення його мети та співмірним протиправному діянню.

Зокрема, суд визнав безпідставними твердження про те, що ОСОБА_5 щиро розкаявся, зазначивши, що він дистанціювався від родини потерпілої, не проявляв ані співпереживання, ані елементарної цікавості станом здоров`я та ходом реабілітації постраждалої малолітньої ОСОБА_7 , при цьому перебував на волі, знав про чисельні тяжкі тілесні ушкодження потерпілої, та мав змогу бути обізнаним про хід лікування останньої, а також здійснювати реальну допомогу останній. Шкоду, яка була заподіяна кримінальним правопорушенням, ОСОБА_10 відшкодував лише після отримання реальної міри покарання за вироком першої інстанції, що свідчить не про щире каяття, а про намагання своїми діями зменшити призначену міру покарання.

При цьому, обвинувачений неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи та про заміну захисників, що можна сприймати як затягування розгляду справи.

Також апеляційний суд, урахував те, що потерпілою у кримінальному провадженні є особа, яка на момент вчинення кримінального правопорушення досягла лише 2-річного віку, тобто є дитиною у розумінні ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 1 ст. 6 Конвенції про права дитини, вчиненням кримінального правопорушення їй завдано тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, оскільки наслідки вчиненого злочину є тяжкими - постраждала малолітня особа, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що повне звільнення від позбавлення волі було б необґрунтованим із погляду загальноправової превенції та справедливості.

Разом із тим, узявши до уваги що ОСОБА_5 добровільно після закінчення розгляду справи по суті, але до набрання вироком законної сили, виплатив потерпілій матеріальну шкоду, яка була з нею попередньо узгоджена за відсутності цивільного позову, апеляційний суд визнав вказану обставину такою, що пом`якшує покарання, з огляду на що, дійшов висновку, що призначене покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі є надмірно суворим та пом`якшив його до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 роки.

Щодо заяви потерпілої ОСОБА_8 , яка надійшла на адресу Суду разом із касаційною скаргою, то Суд звертає увагу на те, що думка потерпілої щодо призначення покарання підлягає врахуванню, однак така позиція не є вирішальною при прийнятті відповідного рішення судом, з огляду на конкретні обставини справи, і вона враховується у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК.

У цьому конкретному кримінальному провадженні, з огляду на його обставини, перебіг провадження в судах першої та апеляційної інстанції, пом`якшення апеляційним судом призначеного ОСОБА_4 місцевим судом покарання, з урахуванням обставини, що його пом`якшує - виплату потерпілій матеріальної шкоди, колегія суддів вважає, що позиція потерпілої ОСОБА_8 щодо призначеного покарання, викладена в заяві до суду касаційної інстанції, не є підставою для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Всім іншим обставинам, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, була надана оцінка у судових рішеннях та вони були враховані при призначенні покарання.

Щодо визнання обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, якою є потерпіла ОСОБА_7 , то Суд зауважує, що місцевий суд, дотримався положень ст. 67 КК, відповідно до ч. 2 якого, суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у ч. 1 цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання. При цьому, п. 6 ч. 1 ст. 67 КК визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини. Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи своє рішення у частині призначеного покарання, також послався на вказану обставину, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, а тому доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Рішення суду апеляційної інстанцій є обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та не викликає сумнівів у його правильності.

Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, як про це йдеться у касаційній скарзі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3