Справа № 346/1178/25
Провадження № 1-кп/346/497/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2025 року за № 0000035, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпро, жителя АДРЕСА_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдата, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

обвинувачений вчинив непокору, тобто відкрито відмовився виконати наказ начальника в умовах воєнного стану.

Злочин вчинено за таких обставин.

06.12.2024 року, приблизно о 13 год. 30 хв. обвинувачений, будучи солдатом військової частини НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, будучи ознайомленим з наказом №4486 командира даної військової частини від 05.12.2024 року «Про переміщення особового складу в район виконання завдань та призначення адміністрації військової команди», перебуваючи на території цієї військової частини, відкрито відмовився виконати вказаний законний наказ та в подальшому не вибув у встановлений строк, а саме 06.12.2024 року, в складі команди в район виконання завдань за призначенням у м. Слов`янськ Донецької області, чим відкрито відмовився виконати даний законний наказ свого військового начальника.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні вказаного злочину не визнав, вказавши, що через свої релігійні переконання він не може проходити військову службу та застосовувати зброю. Вказав, що не виконав вищевказаний наказ командира військової частини НОМЕР_1 саме із зазначених мотивів, оскільки він є членом Церкви Адвентистів сьомого дня з 2013 року і таке віросповідання забороняє йому брати до рук зброю.

Тому обвинувачений просить його виправдати.

Захисник ОСОБА_5 вважає вину обвинуваченого у вчиненні вищевказаного злочину не доведеною та подала нижче вказане клопотання, в якому вказувала на недопустимість та неналежність поданих стороною обвинувачення доказів, звернувши увагу на відсутність в діях обвинуваченого умислу, спрямованого на невиконання наказу начальника, в умовах воєнного стану. Також захисник вказала, що обвинувачений не може брати до рук зброю через свої релігійні переконання та просила виправдати його.

Крім того, обвинувачений категорично відмовився на пропозицію прокурора ініціювати питання про звільнення від кримінальної відповідальності за умови продовження проходження військової служби.

Прокурор ОСОБА_6 вважав винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого злочину повністю доведеною та просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. Крім того, прокурор подав до суду заперечення, в яких вказав, що зібрані органом досудового розслідування докази є належними та допустимими, узгоджуються між собою та дають змогу дійти до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому прокурор просить врахувати, що обвинувачений навіть на стадії судових дебатів категорично відмовився продовжити проходження військової служби.

Заслухавши позиції вказаних учасників, свідків, вивчивши та оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності - їх достатності у взаємозв`язку, суд дійшов обгрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення повністю доводиться такими, дослідженими в судовому засіданні, доказами:

-даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_7 від 03.12.2024 року №344. Відповідно до даного наказу обвинуваченого з 03.12.2024 року зараховано до списків особового складу вказаної військової частини (а.п.99);

-даними протоколу огляду відеофайлу від 16.01.2025 року, згідно зі змістом якого особа чоловічої статі, яка одягнена у військову форму, зачитує наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2024 року №4486 «Про переміщення особового складу в район виконання завдань та призначення адміністрації військової команди», його мету, промовляє слово «Наказую», розповідає, яким чином буде здійснено виїзд з території вказаної військової частини. Також ця особа зазначає про готовність військової команди до відправки 15.01.2025 року о 10 год. 00 хв. В подальшому вказана особа зачитує, що обвинуваченому та іншим військовослужбовцям необхідно вибути 06.12.2024 року в складі команди в район виконання завдань за призначення. Однак, обвинувачений двічі відповідає, що він відмовляється виконувати зазначений військовий наказ через релігійні переконання (а. п. 94, 95);

-даними рапорту командира НОМЕР_2 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 , старшого лейтенанта ОСОБА_8 від 06.12.2024 року. Відповідно до змісту цього рапорту обвинувачений не виконав вище вказаний наказ командира цієї військової частини (а. п. 103);

-даними довідки № 10/2/2852 від 06.12.2024 року про факт відкритої відмови від виконання законного наказу командира військової частини НОМЕР_1 , матеріалів службового розслідування відносно військовослужбовців 29-ї запасної роти цієї військової частини, які відмовилися виконувати законні вимоги, розпочатого на підставі наказу № 4492 від 06.12.2024 року та закінченого на підставі наказу № 5501 від 20.12.2024 року. Згідно з цими даними підтверджено факт відкритої відмови обвинуваченого від виконання зазначеного наказу командира військової частини НОМЕР_1 (а. п. 119-140, 147, 156-161);

-показами свідка ОСОБА_9 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Свідок вказав, що 05.12.2024 року, під час доведення вищевказаного наказу про переміщення військовослужбовців на плацу військової частини деякі військовослужбовці, в тому числі обвинувачений, відмовились виконувати цей наказ, обґрунтувавши таку відмову їх релігійними переконаннями. Свідок також зазначив, що обвинувачений мав можливість виконати зазначений наказ, а у разі незгоди із цим документом, то обвинувачений був зобов`язаний виконати даний наказ, а в подальшому оскаржити його. Однак, обвинувачений стверджував, що він належить до релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і тому не візьме в руки зброю;

-показами свідка ОСОБА_10 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Свідок підтвердив обставини невиконаня обвинуваченим вищевказаного наказу, а також зауважив, що обвинуваченого у разі його доставки до м. Слов`янська Донецької області, відправили б на проходження базової військової підготовки. Свідок зазначив, що він був присутнім під час оголошення вищевказаного наказу. Після оголошення наказу варіантами відповіді військовослужбовців можуть бути «Слухаюсь» або «Відмовляюсь». Свідок вважає, що у обвинуваченого не було причин не виконати наказ командира вказаної військової частини, адже командир є військовим начальником обвинуваченого.

26.05.2025 року захисником ОСОБА_5 подано письмове клопотання, в якому вона просить визнати всі вище вказані докази неналежними та недопустимими, і виправдати обвинуваченого у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину. Підставами для вказаних висновків захисник зазначає наступне.

1)На думку сторони захисту, матеріали службових розслідувань є неналежними і недопустимими доказами, оскільки вони отримані не в порядку, передбаченому ст. 93 КПК України, до повідомлення про кримінальне правопорушення від військової частини НОМЕР_1 , а службове розслідування не може підміняти досудове розслідування. Так, матеріали службових розслідувань сторона обвинувачення долучає саме на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину. Зазначені висновки службових розслідувань про факти діянь та вчинення злочинів (як вбачається з описової частини цих висновків) зроблено з урахуванням та виходячи з негативної службової характеристики обвинуваченого. Такі докази є недопустимими, оскільки за змістом ч. 1 ст. 88 КПК України докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого, або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих його рис підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Накази командира зазначеної військової частини про призначення службового розслідування, про результати його проведення за своєю суттю не можуть підтверджувати чи спростовувати жодних обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. Тому ці накази є неналежними доказами. Більше того, дані, що стосуються інших військовослужбовців, не мають жодного відношення до події кримінального правопорушення чи інших обставин, які підлягають доказуванню, у цьому кримінальному провадженню, а, отже, ці дані також є неналежними доказами;

2)сторона захисту також вважає, що відеозаписи на технічному носії, долученому до матеріалів кримінального провадження, та протокол огляду відеофайлів від 16.01.2025 року є недопустимими доказами, оскільки такі докази отримані не в порядку, передбаченому ст. 93 КПК України, до повідомлення про кримінальне правопорушення від військової частини НОМЕР_1 , технічного носія з відеозаписами долучено не було, в який спосіб їх здобуто з матеріалів кримінального провадження невідомо. Технічний носій з відеозаписами не був витребуваний від фізичної чи юридичної особи, не отриманий на виконання ухвали слідчого судді чи суду про дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів. Крім того, в матеріалах даного кримінального провадження немає постанови про визнання технічного носія з відеозаписами речовими доказами у цьому кримінальному провадженні чи про визнання документом і приєднання до матеріалів. Навіть якщо таку відеофіксацію здійснювали працівники правоохоронного органу, то вона проводиться в порядку негласних слідчих (розшукових) дій і повинна супроводжуватися ухвалою слідчого судді про дозвіл на аудіо- відеоконтроль особи відповідно до ст. 260 КПК України. Відповідно, відеозйомка обвинуваченого в будь-якому випадку здійснена з істотним порушенням прав та свобод людини. Вказане також позбавляє можливості встановити чи піддавалися ці відеозаписи монтажу, іншим змінам та чи одночасно на них зафіксовано звук та відеозображення», тобто встановити їх достовірність;

3)захисник також вказує, що допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не змогли навести даних, які б свідчили про відкриту відмову обвинуваченого виконати зазначений наказ начальника. Більше того, враховуючи, що цей наказ не виконали четверо присутніх під час оголошення наказу військовослужбовців, у сторони захисту є сумніви, що ці свідки давали пояснення саме про обвинуваченого, адже останній належить до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а свідок ОСОБА_9 пояснював про особу, яка вважає себе належною до Свідків Єгови;

4)захисник зауважує, що обвинувачений пояснив, що він є членом ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2013 року, віровчення якої не допускає користування зброєю, а виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням обвинуваченого. На час оголошення вказаного наказу він був обурений відношенням працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 , переконаний в незаконності його мобілізації та оголошеного наказу. При цьому обвинувачений повідомив всіх кого міг, що військова служба суперечить його релігійним переконанням, однак, залишився без відповідей з розумінням того, що такі його переконання в подальшому будуть просто ігноруватися.

Захисник також наголосила, що обвинувачений був не згідний з мобілізацією, однак, він все-таки перебував на військовій службі, не ухилився від мобілізації та не залишив самовільно військову частину;

5)захисник також вказує, що формулювання наказу № 4486 «Про переміщення особового складу в район виконання завдань та призначення адміністрації військової команди» від 05.12.2024 року не було однозначним і передбачуваним. Отже, цілком обґрунтовано той, хто вперше чує такий наказ, сприйматиме його саме як відправку на передову позицію, для виконання бойових завдань, щоб замінити тих, хто воював, і хто загинув. Більше того, в даному наказі не конкретизовано роль військовослужбовців, які відправляються в район виконання завдань, після їх прибуття в цей район, не вказано нічого про те, що виключено чи обмежено хоча б в найближчій перспективі саме їх бойову залученість. Таким чином, обвинувачений мав усі підстави зробити висновок, що відправка в район виконання завдань була найімовірніше етапом залучення до бойових дій.

Із суб`єктивної сторони відкрита відмова виконати наказ начальника вчинюється тільки з прямим умислом, але обвинувачений не мав умислу на вчинення цього злочину Повідомлення про неможливість виконувати наказ командира через релігійні переконання - це чесне визнання того, що він не може переступити через власні принципи. Для виконання цього наказу обвинуваченому потрібно було вчинити насильство над своєю совістю. Отже, в будь-якому випадку у обвинуваченого були поважні причини, які унеможливлювали виконання наказу, про які він повідомив. Однак, замість того, щоб дозволити їх вирішити, командунаням вказаної військової частини вживалися заходи для притягнення обвинуваченого до відповідальності.

Однак, вказані доводи сторони захисту як підстави для виправдання обвинуваченого суд вважає не обґрунтованими з таких підстав.

1. У відповідності до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд зазначає, що у даному кримінальному провадженні всі процесуальні, і, зокрема, слідчі, дії, протоколи за результатами проведення яких долучено як докази до матеріалів судового провадження, проводились старшими слідчими П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

У відповідності до позицій, викладених у постанові ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31.08.2022 року, винесеній у справі №756/10060/17, постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.08.2021 року та від 09.11.2022 року, винесених у справах № 663/267/19 та № 761/31918/14-к, Кримінальний процесуальний кодекс України завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного випливає, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. "с" ч. 3 ст. 6 даної Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 цієї Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 вказаної Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен, насамперед, з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема, встановити, наскільки процедурні недоліки зруйнували або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Повертаючись до вище зазначених доводів захисника, суд зазначає, що стороною захисту не доведено, що протокол огляду відеофайлу, а також матеріали службового розслідування відносно військовослужбовців 29-ї запасної роти військової частини НОМЕР_1 , які відмовилися виконувати законні вимоги, розпочате на підставі наказу командира цієї частини № 4492 від 06.12.2024 року та закінчене на підставі наказу № 5501 від 20.12.2024 року, здобуто з порушенням норм КПК України. При цьому судом встановлено, що порядок отримання таких доказів жодним чином не порушує конвенційних чи конституційних прав обвинуваченого та не обмежив сторону захисту від можливості ефективно захищати його права та свободи.

Щодо процесу здійснення відео фіксації, слід вказати, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 року №12-рп/2011 вказав, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні.

Крім того за приписами ч. 1 ст. 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

З огляду на викладене, доводи захисника в цій частині є безпідставними, оскільки зазначений відеозапис був здійснений на мобільний телефон на вулиці, відкрито та свідомо для обвинуваченого, який розумів, що відбувається відеофіксація його відмови виконати відповідний наказ начальника. Водночас, жодних відомостей про те, що обвинувачений заперечував проти відеозйомки зазначеної події, матеріали даного кримінального провадження не містять.

Вказана позиція суду узгоджується з правовими висновками Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 року, винесеній у справі № 504/1755/15-к.

2. Суд також вважає, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є послідовними, логічними, та такими, що узгоджуються з матеріалами досудового розслідування в даному кримінальному провадженні. Помилкове зазначення свідком ОСОБА_9 про належність обвинуваченого до «Свідків Єгови» суд вважає несуттєвою помилкою, яка не свідчить про недостовірність показів цього свідка щодо обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, а саме щодо події вчинення саме обвинуваченим, а не іншою особою, відкритої відмови виконати наказ його військового начальника, оскільки цей свідок як працівник зазначеної військової частини був очевидцем вказаної події. Тому доводи сторони захисту щодо неналежності такого доказу як показань даного свідка, є неспроможними.

3. Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений як член вказаної релігійної організації не може бути призваний на військову службу під час мобілізації, а має право на заміну такої служби на альтернативну (невійськову), суд зазначає наступне.

Крім того, положення ч.4 ст.35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статей 17 Основного Закону України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Суди різних інстанцій вже неодноразово зазначали, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби. Отже, заміна військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Отже, слід дійти висновку, що Держава Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час, і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте, у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.

Суд вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як-от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо).

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень.

Суд не вдається до аналізу рішень Європейського суду з прав людини в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України, з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий спротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак, в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави Україна є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, і Україна вже тривалий період перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, незалежно від їх віросповідання. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Тому аргументи сторони захисту про те, що релігійні переконання обвинуваченого не дозволяли йому виконати вищевказаний законний наказ військового начальника, суд не може оцінити як такі, що настільки обмежують можливість обвинуваченого сповідувати певні релігійні переконання, що повинні виключати можливість виконання даним військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку з несення військової служби та оборони Батьківщини.

Вищевказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 15.04.2025 року, винесеній у справі № 573/406/24.

Тому суд не погоджується з позицією сторони захисту про те, що в даному кримінальному провадженні має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

4. Крім того, безпідставними є доводи сторони захисту щодо незаконності вищевказаного наказу, який відкрито відмовився виконати обвинувачений, з огляду на таке.

Так, відповідно до п.30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV (далі Статут), начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За приписами п. 35 цього Статуту наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.

За пунктом 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (далі Дисциплінарний статут) правом командира є віддавати накази і розпорядження, а обов`язком підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно із ч. 2 ст. 41 КК України наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Безпосереднім об`єктом, на який спрямований злочинний вплив діянь, передбачених ст. 402 КК України, - це порядок підлеглості та військової честі.

За таких обставин наказ є обов`язковою вимогою, яка безпосередньо стосується несення військової служби, виконання певних завдань.

Цей злочин має також основний безпосередній об`єкт, що характеризується порядком виконання наказів в українських військових частинах (формуваннях), який спрямований на забезпечення необхідних під час військової служби відносин військової честі та підпорядкованості.

Крім того, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України кримінальне правопорушення є злочином з формальним складом, а отже кримінальна відповідальність за його вчинення не залежить від настання суспільно небезпечних наслідків. Сама собою непокора в період воєнного стану є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, а, отже, безсумнівно негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

Тому вказане клопотання захисника задоволенню не підлягає.

Не спростовують вищевказані висновки суду і покази допитаного за клопотанням сторони захисту свідка ОСОБА_11 , який служителем « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та ствердив приналежність обвинуваченого до цієї організації, оскільки, як вже суд вказав вище, саме військова служба за мобілізацією в реаліях, що склалися, є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави Україна та є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ.

На підставі наведеного діяння обвинуваченого суд кваліфікує за ч. 4 ст. 402 КК України, погоджуючись з правовою кваліфікацією вказаного діяння, наданою йому органом досудового розслідування.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, вказані в статтях 66 і 67 КК України, відсутні.

Суд також враховує особу винного, який на диспансерних обліках в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, що підтверджується документально,раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, за місцем свого попереднього працевлаштування рекомендується позитивно, є членом ІНФОРМАЦІЯ_3 з 09.09.2023 року, до грудня 2024 року виконував служіння вчителя «Суботньої школи» та керівника сімейного відділу.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, оскільки лише такий вид покарання передбачений в санкції норми, яка передбачає відповідальність за вчинений обвинуваченим злочин.

При цьому суд також враховує, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся та не виявив наміру продовжити військову службу навіть станом на час закінчення судового розгляду даного кримінального провадження (18.06.2025 року).

Тому суд вважає, що позиція обвинуваченого щодо відкритої відмови виконати вище зазначений наказ начальника є стійкою і незмінною із 06.12.2024 року, цілком усвідомленою і вчинена виключно з прямим умислом.

Виходячи з положень п. 14 ч.1 ст.368 КПК України запобіжний захід стосовно обвинуваченого з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 цього Кодексу у виді тримання під вартою слід залишити без змін до набрання даним вироком законної сили.

Речові докази відсутні, цивільний позов не заявлявся, процесуальні витрати відсутні.

Керуючись статтями 370, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін.

В строк відбуття призначеного покарання зарахувати період попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_4 з дня його фактичного затримання, тобто з 16.01.2025 року, з розрахунку, що одному дню такого ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , поданого від 26.05.2025 року, про визнання доказів недопустимими та виправдання обвинуваченого відмовити у зв`язку з безпідставністю даного клопотання.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його оголошення через ІНФОРМАЦІЯ_6 , а обвинуваченими - протягом 30 днів з дня отримання копії даного вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право ознайомитися із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження.

Суддя: ОСОБА_1