ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/290/25 Справа № 705/4301/24 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

02 липня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі суддів:

суддя-доповідач ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

представника володільця

майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2025 про арешт майна у кримінальному провадження №0000051 від 02.07.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 306 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання керівника Уманської окружної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на майно,а саме: автомобіль марки ВАЗ 21011 н.з. НОМЕР_1 , 1978 р.в. червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 (ідентифікатор НОМЕР_3 ), який 30.04.2025 року було виявлено та вилучено в ході проведення санкціонованого обшуку поряд з домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збереження речового доказу.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя зазначив про необхідність проведення стороною обвинувачення слідчий дій, в тому числі проведення судових експертиз, у зв`язку з чим слід забезпечити збереження вилучених речей та предметів в тому стані, в якому вони були на момент виявлення та фіксації кримінального правопорушення, а не накладення арешту може призвести до знищення слідової інформації, яка має значення для повного з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_7 , вважаючи прийняте рішення необґрунтованим та невмотивованим, а клопотання таким, яке не підлягало до задоволення, подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат вказує, що у клопотанні прокурора крім того, що вилучений автомобіль визнаний речовим доказом, інших доводів, якими ознаками речового доказу володіє автомобіль не наведено.

Крім того, слідчим суддею також вказано про те, що накладення арешту на автомобіль необхідно, крім іншого, з метою проведення судових експертиз. При цьому жодних слідів кримінального правопорушення автомобіль не містить, більш того ОСОБА_9 навіть не має права на керування транспортним засобом, а автомобіль перебуває у власності третіх осіб, які не є фігурантами даного кримінального провадження. Тому зважаючи на те, що в результаті обшуку автомобіля нічого виявлено не було, то не було підстав у слідчого його вилучати.

На думку адвоката ухвала слідчого судді містить лише посилання на норми КПК та в ній взагалі не зазначено, якими ознаками речового доказу володіє даний автомобіль та які експертизи з ним можна проводити, враховуючи кваліфікацію даного злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку адвоката, володільця майна, які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, заслухавши думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, у СВ Уманського РУП ГУНП в Черкаській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000051 від 02.07.2024 за ознаками складів злочину, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 306 КК України.

З клопотання вбачається, що до Уманського РУП ГУНП в Черкаській області надійшли матеріали УСР в Черкаській області ДСР НПУ, згідно з якими група осіб, діючи за попередньою змовою між собою, на території Уманського району займається зберіганням з метою збуту, фасуванням у так звані "закладки" та розповсюдженням наркотичних засобів і психотропних речовин, зокрема, наркотичного засобу "метадон".

30.04.2025 року в період з 08 год. 56 хв. по 09 год. 56 хв., був здійснений санкціонований обшук автомобіля ВАЗ 21011 н.з. НОМЕР_1 , 1978 р.в. червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 (ідентифікатор НОМЕР_3 ) який був припаркований поряд з домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , та який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , та фактично перебуває у постійному користуванні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час проведення обшуку автомобіль марки ВАЗ моделі 21011, н.з. НОМЕР_1 , 1978 р.в. червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 (ідентифікатор НОМЕР_3 ) було вилучено.

Постановою слідчого від 30.04.2025 року вилучений автомобіль визнаний речовим доказом.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.11.2004 р., серії НОМЕР_4 , виданого Уманським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України, автомобіль марки ВАЗ моделі 21011, н.з. НОМЕР_1 , 1978 р.в. червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 (ідентифікатор НОМЕР_3 ) належить ОСОБА_10 .

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно із ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, постановою слідчого від 30.04.2025 автомобіль марки ВАЗ моделі 21011, н.з. НОМЕР_1 , 1978 р.в. червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 (ідентифікатор 442628/24000009) визнаний речовим доказом.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене у ході проведення обшуку, яке стосується обставин розслідування даного кримінального провадження та має значення для встановлення істини у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд також зауважує, що у даному кримінальному провадженні досудове розслідується за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 306 КК України. При цьому покарання за злочини, передбачені ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 306 КК України передбачають, крім позбавлення волі, і конфіскацію майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування даного виду забезпечення у цьому провадженні може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення збереження речового доказу до постановлення у кримінальному провадженні кінцевого рішення.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Колегія суддів при цьому не погоджується з доводами прокурора та висновками суду першої інстанції щодо можливості забезпечення за рахунок арештованого майна проведення в майбутньому спеціальної конфіскації, оскільки на момент розгляду вказаного клопотання власником майна є третя особа, а не ОСОБА_9 , що однак не спростовує правильність висновків слідчого судді в цілому щодо необхідності арешту вказаного майна як речового доказу.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи скаржника про те, що у клопотанні прокурора та оскаржуваній ухвалі не зазначено, якими ознаками речового доказу володіє вилучений автомобіль та які експертизи з ним можна проводити.

З цього приводу, апеляційний суд звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч.ч.2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Відтак зазначені вище посилання в апеляційній скарзі адвоката апеляційний суд відхиляє, зокрема, й з огляду на те, вказані обставини, зокрема, необхідність чи доцільність проведення експертиз, підлягають перевірці в подальшому під час досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, а тому доводи адвоката ОСОБА_7 стосовно незаконності ухвали слідчого судді суд вважає непереконливими.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та достатні мотиви прийнятого рішення.

Крім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження. Згідно з ч.4 ст. 132 КПК України ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Матеріали клопотання та справи містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування накладення арешту на автомобіль має легітимну мету, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України збереження речових доказів, а отже він відповідає ознакам речових доказів, зазначеним у ст. 98 КПК України, що згідно частини третьої ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Доводи на які посилається адвокат не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки істотних порушень норм КПК України не встановлено.

Зважаючи на зазначене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, зазначене у клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, застосував захід забезпечення кримінального провадження на засадах розумності та співмірності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2025 про арешт майна у кримінальному провадження №0000051 від 02.07.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 306 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач :

Судді :