Справа № 463/5149/25
Провадження № 1-кп/463/432/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000433 від 11.09.2024 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, раніше судженого вироком Залізничного районного суду м.Львова від 06.01.2025 року за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та з врахуванням положень ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України,

в с т а н о в и в :

стрілець - номера обслуги 3 кулеметного відділення кулеметного взводу 1 піхотної роти 3 піхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом під час мобілізації у воєнний час ОСОБА_4 в порушення вимог Конституції України, Закону України «Про оборону України», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, не маючи наміру назавжди ухилитися від походження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 06.08.2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 20 год. 45 хв., самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась на Ужгородській ділянці військового полігону військової частини НОМЕР_2 , що знаходиться між АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_1 до 27.08.2024 року, тобто до моменту добровільного повернення на територію військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, солдат ОСОБА_4 у період часу з 06.08.2024 року до 27.08.2024 року проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за місцем своєї фактичної реєстрації та проживання. Під час незаконного перебування за межами розташування військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це зробити.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, стрілець - помічник гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом під час мобілізації у воєнний час ОСОБА_4 , повторно протягом року, в порушення вимог Конституції України, Закону України «Про оборону України», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 30.09.2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 09 год. 30 хв., самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась на Ужгородській ділянці військового полігону військової частини НОМЕР_2 , що знаходиться між АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_1 до 05.10.2024 року, тобто до моменту добровільного повернення на територію військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, солдат ОСОБА_4 у період часу з 30.09.2024 року до 05.10.2024 року проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за місцем своєї фактичної реєстрації та проживання. Під час незаконного перебування за межами розташування військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це зробити.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене повторно протягом року та вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, стрілець - помічник гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом у воєнний час ОСОБА_4 , повторно протягом року, в порушення вимог Конституції України, Закону України «Про оборону України», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 12.10.2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 08 год. 00 хв., самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась на Ужгородській ділянці військового полігону військової частини НОМЕР_2 , що знаходиться між АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_1 до 28.05.2025 року, тобто до моменту його добровільної явки до Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Романчука,18. Таким чином, солдат ОСОБА_4 у період часу з 12.10.2024 року до 28.05.2025 року проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за місцем своєї фактичної реєстрації та проживання. Під час незаконного перебування за межами розташування військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це зробити.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене повторно протягом року та вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, при цьому, подав суду заяву про розгляд справи без участі захисника, свої інтереси буде захищати самостійно. Також підтвердив, що у період часу з 06.08.2024 року до 27.08.2024 року, з 30.09.2024 року до 05.10.2024 року та з 12.10.2024 року до 28.05.2025 року, він самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин. Станом на сьогоднішній день він має намір продовжити проходити військову службу. У вчиненому щиро розкаюється та просить суд суворо не карати.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень повністю і об`єктивно підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Дослідження інших доказів щодо тих обставин матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , які ніким не оспорюються, судом за згодою учасників судового провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнано недоцільним. Судом встановлено, що показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи, з`ясовано, що ОСОБА_4 правильно розуміє зміст фактичних обставин пред`явленого обвинувачення, сумнівів у добровільності його позиції не має, сторонам роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану та самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене повторно протягом року та вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст.65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України, є тяжкими, конкретні обставини кримінального провадження, їх наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема, ОСОБА_4 неодружений, раніше суджений, на диспансерному обліку з приводу наркологічного та психічного захворювання не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Таким чином, суд беззастережно вважає, що покарання обвинуваченому слід визначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд переконаний, що таке покарання є справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, попередження нових кримінальних правопорушень та на переконання суду саме таке покарання відповідатиме справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечить співрозмірність діяння та кари, а також відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Саме таке покарання буде доцільне для профілактики вчинення обвинуваченим нових злочинів, буде найбільш відповідати принципам та меті його призначення, зазначене випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції. Також такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, чи застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить. Так описані вище дані про особу обвинуваченого дають лише підстави для призначення покарання у мінімальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу, неможливе без його реального відбування. Отже, суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, судом встановлено, що вироком Залізничного районного суду м.Львова від 06.01.2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та з врахуванням положень ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

У пункті 23 Постанови Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких обставин кожен вирок виконується самостійно.

З урахуванням зазначеного вище, приймаючи до уваги те, що злочини, у вчиненні яких обвинуваченого ОСОБА_4 визнано винуватим у даному кримінальному провадженні з призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, були скоєні до ухвалення вироку 06.01.2025 року Залізничним районним судом м.Львова, яким обвинуваченому призначене покарання із застосуванням положень ст.75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробуванням, тому вирок Залізничного районного суду м.Львова від 06.01.2025 року необхідно виконувати самостійно.

Зазначене не суперечить і правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.06.2021 року у справі (№ 443/806/19), де сказано, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Інші рішення, щодо питань, які вирішуються при ухваленні вироку

На момент ухвалення вироку обвинуваченому у вказаному кримінальному провадженні обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Керуючись ст.ст.368, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 28.05.2025 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_4 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 06.01.2025 року відносно ОСОБА_4 виконувати самостійно.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1