ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23049/25

Провадження № 11-сс/820/472/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі :

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника третіх осіб, адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001030 від 18 липня 2024 року, за апеляційними скаргами представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 09 вересня 2025 року клопотання заступника начальника відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_9 задоволено та накладено арешт з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування на речі та документи, які були вилучені 27 серпня 2025 року в ході обшуку за місцем проживання керуючої справами Полонської міської ради ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- грошові кошти в сумі 39 500 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 395 шт.;

- грошові кошти в сумі 3 500 євро, купюрами по 100 євро в кількості 35 шт.;

- грошові кошти в сумі 3 600 євро, купюрами по 100 євро в кількості 36 шт.;

- грошові кошти в сумі 4 500 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 45 шт.;

- грошові кошти в сумі 5 350 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 53 шт. та 1 купюра номіналом 50 доларів;

- обріз мисливської рушниці, який знаходиться у суйф-пакеті NPU5426958.

Слідчий суддя місцевого суду мотивував своє рішення тим, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 09 вересня 2025 року, скасувати в частині накладення арешту з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування на належні ОСОБА_7 грошові кошти:

- в сумі 3 600 євро, купюрами по 100 євро в кількості 36 шт.;

- в сумі 4 500 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 45 шт.;

- в сумі 5 350 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 53 шт. та 1 купюра номіналом 50 доларів;

та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в цій частині.

Уважав, що ухвала слідчого судді не в повному обсязі відповідає вимогам кримінального процесуального кодексу України через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначав, що вказані в ухвалі про проведення обшуку речі не вилучались.

Зауважував, що учасники обшуку повідомляли слідчого про те, що вилучені кошти належать дітям ОСОБА_10 та надали відповідні документи про їх походження, а саме податкові декларації фізичних осіб-підприємців та договір купівлі-продажу квартири, відповідні зауваження зазначили у протоколі слідчої дії.

Тобто, під час обшуку вилучено кошти без дозволу слідчого судді, оскільки питання про відшукання та вилучення саме коштів за місцем проживання у ОСОБА_10 слідчий не ставив у своєму клопотанні, відповідно ухвалою про обшук дозвіл на вилучення коштів не надавався.

Звертав увагу суду на те, що 28 серпня 2025 року вказані кошти безпідставно визнані слідчим речовими доказами, а 29 серпня 2025 р. слідчий звернувся з клопотанням про їх арешт до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду. Однак, це клопотання було подано без дотримання вимог ст.171 КПК України і слідчим суддею повернуто прокурору та встановив строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.

Згідно ч.3 ст.172 КПК України вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Заразом, після усунення недоліків клопотання про арешт майна повторно подане лише 5 вересня 2025 року, тобто, після спливу встановленого строку в 72 год.

Крім того, дане клопотання розглянуте слідчим суддею лише 09 вересня 2025 року, тобто з порушенням дводенного строку, встановленого на розгляд відповідно до ч.1 ст.172 КПК України.

Зазначав, що зі змісту ухвали вбачається, що слідчий суддя прийшов до переконання про те, що вилучені під час обшуку речі і документи були знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Водночас, під час обшуку документи не вилучались, вилучено лише кошти та предмет, схожий на обріз мисливської гладкоствольної рушниці, які не можуть бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.2 ст.364 КК України, відповідно будь-яких слідів його вчинення не можуть містити.

Зауважував, що слідчим суддею проігноровано докази, які могли би істотно вплинути на його висновки, а саме: долучені до справи та досліджені письмові пояснення від 05 вересня 2025 р. власників вилучених грошових коштів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також додані до них докази належності та походження цих коштів, отриманих ними як дохід від здійснення підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців та продажу квартири (податкові декларації; відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків; договір купівлі-продажу квартири).

Отже, слідчий суддя без належної перевірки обставин, обмежившись лише клопотання прокурора, постановив незаконну та необґрунтовану ухвалу.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 09 вересня 2025 року, скасувати в частині накладення арешту з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування на належні ОСОБА_8 грошові кошти:

- грошові кошти в сумі 39 500 доларів США, купюрами по 100 доларів в кількості 395 шт.;

- грошові кошти в сумі 3 500 євро, купюрами по 100 євро в кількості 35 шт.;

та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в цій частині.

Решта доводів апеляційної скарги щодо майна ОСОБА_11 є аналогічними до доводів апеляційної скарги щодо майна ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту судового рішення та доводів апеляційних скарг; представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Як убачається із наданих матеріалів, до слідчого судді надійшло клопотання прокурора про накладення арешту на вищезазначене майно.

Клопотання обґрунтовано тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що голова Полонської міської ради ОСОБА_13 , за попередньою змовою зі своїми заступниками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , керуючою справами ОСОБА_10 , головним бухгалтером ОСОБА_17 та іншими невстановленими на даний час особами налагодили протиправний механізм щодо незаконного присвоєння коштів місцевого бюджету шляхом безпідставного нарахування завищених грошових премій працівникам Полонської міської ради з подальшим отриманням від них неправомірної вигоди на свою користь, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам та збитки місцевому бюджету у великих розмірах.

Установлено, що Головним управлінням Національної поліції в Хмельницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001030 від 18 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

27.08.2025 слідчим СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_18 із залученням співробітників УСБУ у Хмельницькій області, в присутності понятих, із застосуванням технічних засобів, у тому числі з застосуванням проведення безперервного відеозапису слідчої дії, на підставі ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду ОСОБА_19 проведено обшук за місцем проживання керуючої справами Полонської міської ради ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

1. Грошові кошти в сумі 39 500 доларів США, які знаходяться в сейф-пакеті №WAR1943154;

2. Грошові кошти в сумі 3 500 євро, які знаходяться в сейф-пакеті №ICR0107318;

3. Грошові кошти в сумі 3 600 євро, які знаходяться в сейф-пакеті №1943155$

4. Грошові кошти в сумі 4 500 доларів США, які знаходяться в сейф-пакеті № ICR 0107319;

5. Грошові кошти в сумі 5 350 доларів США, які знаходяться в сейф-пакеті №NPU5148039;

6. Предмет, схожий на обріз мисливської рушниці який знаходиться у сейф-пакеті №NPU5426958.

Вилучене майно може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Слідчий суддя, посилаючись на ч.1 ст.170 КПК України, задовольнив клопотання прокурора, з огляду на те, що в судовому засіданні доведено його обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується із прийнятим слідчим суддею рішенням з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів ураховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема, щодо накладення арешту на майно.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132, 167, 170, 171, 172, 173 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Виходячи із положень ст.131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст.132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Отже, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів дійшла висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про задоволення клопотання про накладення арешту на майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст.172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Положеннями ч.1 ст.234 КПК України визначено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно із ч.7 ст.236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Із аналізу наведених процесуальних норм слідує, що слідчий, прокурор у ході проведення обшуку має право також вилучати речі і документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на здійснення зазначеної слідчої дії, проте мають значення для кримінального провадження. Такі речі та документи набувають відповідно статусу тимчасово вилученого майна.

Попри те, що дозвіл на проведення обшуку надавався слідчим суддею не для відшукання та вилучення коштів, колегія суддів уважає, що дії слідчих насамперед були спрямовані на забезпечення досягнення завдань кримінального провадження, тому вони переслідували легітимну мету.

Тому посилання в апеляційній скарзі, щодо незаконного вилучення майна не заслуговує на увагу.

Накладення арешту на належне ОСОБА_10 майно є виправданим і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

Накладаючи арешт на вилучені грошові кошти, слідчий суддя дійшов висновків щодо наявності правових підстав для накладення арешту на вилучене майно та розумності і співрозмірності обмеження права власності із завданнями кримінального провадження, а також встановив інші обставини, які підлягають встановленню при вирішенні питання про арешт майна.

Вилучені грошові кошти відповідають критеріям речових доказів у розумінні ст.98 КПК України, оскільки можуть бути здобуті для власного збагачення шляхом незаконного присвоєння коштів місцевого бюджету.

Водночас, апеляційна скарга не містить жодного обґрунтування та жодного посилання на обставини, які би дозволяли інакше оцінити встановлені слідчим суддею обставини, які підлягають встановленню при вирішенні питання про арешт майна. Відповідно, висновки оскаржуваної ухвали про доцільність накладення арешту на вилучені грошові кошти є обґрунтованими.

Наразі наявні достатні правові підстави для накладення арешту на вказане майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення строків, визначених ч.5 ст.171 КПК України, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до абзацу 2 ч.5 ст.171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судці, передбаченої ст.235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (ч.2 ст.173 КПК України).

Такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Отже, сам по собі факт порушення строків звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна не позбавляє таке майно доказової (у разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальної (при забезпеченні цивільного позову чи можливої конфіскації) «сили» в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Крім того, варто зазначити, що сплив процесуального строку виконання обов`язку вжиття заходів до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.

Згідно з усталеної судової практики, вирішення питання щодо арешту майна залежить від того, чи має воно значення для досягнення завдань кримінального провадження, а не від того, чи своєчасно звернувся слідчий, прокурор з відповідним клопотанням до слідчого судді.

Надані суду матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що їх сукупність, відповідно до вимог ст.170 КПК України, є достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Наразі в кримінальному провадженні проводяться першочергові слідчі дії направленні на встановлення істини по справі.

З урахуванням наведених мотивів, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді місцевого суду.

Як убачається з ухвали, наведені в клопотанні підстави для накладення арешту на майно перевірялися судом першої інстанції. При цьому були з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що незастосування арешту може призвести надалі до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі адвоката в інтересах власників майна підстави, з яких останній просить частково скасувати ухвалу слідчого судді місцевого суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Указані в апеляційних скаргах обставини не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та не слугують в даному випадку підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував усі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому підстав для скасування ухвали слідчого судді немає.

Керуючись ст.ст.98, 170-173, 405, 407, 418, 419, 422, 423 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 вересня 2025 року про накладення арешту з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування на речі та документи, які були вилучені 27 серпня 2025 року в ході обшуку за місцем проживання керуючої справами Полонської міської ради ОСОБА_10 , залишити без змін, а апеляційні скарги представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3