Номер провадження: 11-сс/813/1231/25
Справа № 495/4148/25 1-кс/495/1180/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

законного представника неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_8

підозрюваного ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000771 від 09.06.2025 рокуза апеляційною скаргою прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олексіївка, Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України,

встановив:

в провадженні СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області,перебуває кримінальне провадження №0000771 від 09.06.2025 року за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, за обставин викладених у клопотанні органу досудового розслідування.

09.06.2025 року ОСОБА_9 затримано в порядку ст. 208 КПК України, а 10.06.2025 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127 КК України за кваліфікуючими ознаками катування, тобто будь-яке умисне діяння, спрямоване на заподіяння особі сильного фізичного болю та морального страждання, вчинене з метою примусити її вчинити дії, що суперечать її волі, з метою покарати її за дії, вчинені нею, а також з метою її залякування, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та ч.2 ст.146 КК України за кваліфікуючими ознаками незаконне позбавлення волі, вчинене щодо малолітнього, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань.

10.06.2025 року слідчий СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, та в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування; знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також неможливістю застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу, оскільки вони не зможуть забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на підозрюваного обов`язків.

Оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_9 застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 10.08.2025 року, із застосування електронних засобів контролю та покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри у скоєнні підозрюваним кримінального правопорушення та ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, врахував тяжкість інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а також відомості про особу підозрюваного, його неповнолітній вік, визнання вини, наявність міцних соціальних зв`язків, та дійшов до висновку про достатність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки органом досудового розслідування та прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Прокурор вважає, що при застосуванні запобіжного заходу слідчим суддею не надано належної оцінки наявним і зазначеним у клопотанні ризикам. Також прокурор вважає, що слідчим суддею не враховано особу підозрюваного, тяжкість, обставини та негативні наслідки кримінальних правопорушень, які інкримінуються останньому.

Прокурор стверджує, що застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не здатне забезпечити виконання підозрюваним своїх обов`язків та не може запобігти існуючим ризикам.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; захисника, законного представника та підозрюваного, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг та провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні/продовженні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри в скоєнні ОСОБА_9 інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, визначених

п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, врахував тяжкість інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а також відомості про особу підозрюваного, його неповнолітній вік, визнання вини, наявність міцних соціальних зв`язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина 4 ст. 194 КПК України встановлює, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 п. 1 п.п. с Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З мотивувальної частини оскарженої ухвали вбачається, що слідчий суддя зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону і цілому виконав та врахував їх при постановленні ухвали, однак дійшовши обґрунтованого висновку про необхідність застосування відносно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу, не врахував обставини, передбачені ст.178 КПК, які у даному випадку є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Так, вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри, слідчий суддя вірно врахував наявність обґрунтованої підозри у вчинені ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді щодо наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_9 , оскільки долучені до клопотання слідчого докази свідчать про те, що на даній стадії досудового розслідування, ці докази є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.

Апеляційний суд також погоджується з висновками слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, які були встановлені під час розгляду клопотання слідчого.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом.

Обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_9 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Водночас аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що у випадку не застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останній матиме реальну можливість незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Колегія суддів звертає увагу, що з переглянутого відеозапису з місця вчинення злочинів вбачається, що під час їх вчинення ОСОБА_9 , застосовуючи катування, погрожував потерпілому фізичною розправою із застосуванням ножа у разі, якщо останній розповість іншим особам щодо обставин злочинів і така поведінка підозрюваного не виключається в подальшому.

Ризик, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК України також не виключається.

Крім того, на думку колегії суддів, не можна визнавати недоведеним існування ризиків, визначених п.п. 4, 5 ч.1 ст.177 КПК, оскільки відповідно до матеріалів провадження, підозрюваний здійснюючи інкриміновані йому дії вочевидь розумів їх протиправність, що дає підстави припускати, що перебуваючи на свободі ОСОБА_9 може перешкоджати кримінальному провадженню та продовжувати вчиняти нові злочини.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваним кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що рішення слідчого судді про обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, є невмотивованим та необґрунтованим, незважаючи на те, що такий запобіжний захід за своїм видом, обмежує свободу пересування підозрюваного.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя не врахував положень ч.1 ст.178 КПК, а саме тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється та репутацію підозрюваного.

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного, обвинуваченого. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції особи та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування підозрюваного як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з потепрілим та свідками, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення.

Слідчий суддя, в обґрунтування рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчого та застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, послався на характеризуючи дані особу підозрюваного, його неповнолітній вік, його поведінку та визнання вини.

Водночас, навіть у судовому засіданні апеляційного суду, підозрюваний, якому виповнилося 17 років, не надав суду раціонального пояснення мотивів інкримінованих йому дій, обмежившись посиланням лише на те, що катуючи та позбавляючи волі потерпілого, він не знав про малолітній вік потерпілого. Даний факт, у сукупності зі змістом відеозапису з місця злочину, зокрема зухвала поведінка підозрюваного як під час вчинення протиправних дій, так і будучи вже підозрюваним, красномовно та беззаперечно вказує на відсутність у останнього критичної оцінки та усвідомлення своїх дій, та характеризує його як особу, яка може повторно вчинити протиправні дії, або в інший спосіб заважати досудовому розслідуванню, яка перебуває на початковій стадії.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту може виявитися незданим та не ефективним запобіжником існуючим ризикам.

Колегією суддів враховується неповнолітній вік підозрюваного, наявність у нього постійного місця проживання, однак ці обставини, з урахуванням суті підозри, на переконання колегії суддів, не є беззаперечними стримуючими факторами виконання підозрюваним процесуальних обов`язків у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вбачає наявність достатність підстав для скасування ухвали слідчого судді та застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Відповідно до положень п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_9 підозрюється у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, із застосуванням насильства, колегія суддів вважає доцільним не визначати розмір застави, у відповідності до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд вважає, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_9 та запобігатиме існуючим ризикам.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, оскаржена ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2025 року, якою підозрюваному ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000771 від 09.06.2025 року обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про обрання підозрюваному ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обрати підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», строком до 07.08.2025 року включно, без визначення застави.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою становить до 07.08.2025 року включно.

Організацію виконання ухвали в частині доставки підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» - покласти на прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 .

Копію ухвали невідкладно надіслати до ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4