ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Ухвала

про вирішення питання про арешт майна

10 червня 2025 року слідчий суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання про арешт майна, подане прокурором Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 в кримінальному провадженні № 0000345, внесеному до ЄРДР від 28.05.2019 за ознаками кримінальних правопорушень-проступків, передбачених ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України,-

встановив:

На розгляд слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна.

Клопотання обґрунтовано тим, що 24.07.2017 державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи щодо прав власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0117 площею 0,2 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому підставою виникнення права власності зазначено рішення сесії Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області №102-9-V від 20.04.2007та витяг з ДЗК НВ-017 від 12.01.2017.

В подальшому, 08.02.2025 приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи щодо права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0117 площею 0,2 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому підставою виникнення права власності стало рішення сесії Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області №102-9-V від 20.04.2007 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 08.02.2025 року та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 , цей договір укладено між ОСОБА_8 (що діє на підставі Довіреності від імені ОСОБА_5 ) та ОСОБА_7 .

Водночас, згідно рішення Дібрівської сільської ради № 102-09-У від 20.04.2007 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», земельну ділянку площею 0,2 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_9 .

Відповідно до висновку комплексної (технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої) експертизи №17-3/1576 від 09.10.2019 підписи поміж друкованого тексту «сільський голова» та « ОСОБА_10 » у витязі з рішення 9 сесії 5 скликання Дібрівської сільської ради «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» від 20.04.2007 року № 102-9-5 ОСОБА_5 виконано не ОСОБА_10 (сільський голова).

Таким чином, наразі достатні підстави вважати, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :04:003:0117 набута ОСОБА_5 , а в подальшому і ОСОБА_7 на підставі підроблених документів, а отже злочинним шляхом.

З урахуванням викладеного, прокурор просить накласти арешт на майно земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0117, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у приватнійвласності ОСОБА_7 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на підставі договору купівлі-продажу №144 від 08.02.2025, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 , шляхом тимчасового позбавлення її власника та інших осіб права розпорядження, користування, відчуження, знищення, перетворення, як добросовісним набувачам, так іншим третім особам, що заявлять право вимоги на земельну ділянку, а також вчиняти будь які нотаріальні та реєстраційні дій щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб.

В судове засідання прокурор не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Володілець майна ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, про день розгляду даного клопотання повідомлявся належним чином, зокрема, на його мобільний номер телефону було направлено сповіщення про розгляд клопотання про арешт майна, смс-повідомлення доставлено 09 червня 2025 року об 16:00.

Також, про час і дату проведення судового засідання ОСОБА_7 було повідомлено шляхом розміщення інформаційного оголошення на сайті суду про час і дату проведення судового засідання.

Володільцем майна причини неявки не повідомлені, клопотань про відкладення судового засідання не заявлено, заперечень щодо змісту клопотання прокурора про арешт також не надано.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя проводить судове засідання без участі прокурора та ОСОБА_7 , як володільця майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вивчивши доводи клопотання та зміст долучених до нього документів, вважаю, що вказане клопотання підлягає частковому задоволенню.

Зокрема, згідно приписів частини 1 статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно приписів п. 5 частини 2 статті 40 КПК України, слідчий уповноважений звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій.

Згідно приписів частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно приписів частини 1 статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

- винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

- вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

- обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

- обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

- обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

- обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно абзацу 2 частини 1 цієї статті, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Як слідує зі змісту частини 3 цієї статті, у випадку, коли арешт накладається з метою забезпечення збереження речових доказів, він може бути накладеним на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно приписів частини 5 статті 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно частини 1 статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

правову підставу для арешту майна;

можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність ;

можливість спеціальної конфіскації майна;

розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою;

розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно приписів частини 4 цієї статті, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Згідно приписів частини 5 цієї статті, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

З урахуванням вказаних вище правових норм, арешт майна, як захід забезпечення кримінального провадження, може бути застосованим, в тому числі й у випадку, якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення і метою його застосування є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження доказів.

Зі змісту клопотання про застосування тимчасового арешту майна та доданих документів слідує, що відповідно до висновку комплексної (технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої) експертизи №17-3/1576 від 09.10.2019 підписи поміж друкованого тексту «сільський голова» та « ОСОБА_10 » у витязі з рішення 9 сесії 5 скликання Дібрівської сільської ради «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» від 20.04.2007 року № 102-9-5 ОСОБА_5 виконано не ОСОБА_10 (сільський голова), що ставить під сумнів законність набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку.

Таким чином, є достатні підстави вважати, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :04:003:0117 набута ОСОБА_5 , а в подальшому ОСОБА_7 на підставі підроблених документів, при цьому, 19.05.2025 року постановою дізнавача зазначене майно визнано речовим доказом.

Перевіряючи наявність правових підстав для застосування арешту майна, суд враховує, що є обґрунтовані підстав стверджувати, що могло бути вчиненим кримінальне правопорушення, пов`язане з незаконним заволодінням земельною ділянкою, а річ, для забезпечення арешту яких було подано клопотання, є речовим доказом у розумінні статті 98 КПК України та, як наслідок, існує необхідність запобіганню можливості її пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження або подальшого поділу з метою уникнення можливості її витребування.

Далі, згідно приписів статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно приписів частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно приписів частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Вказані правові норми встановлюють гарантії непорушності права власності, однак при цьому передбачають можливість його обмеження у випадках та в порядку, встановленому законом.

Згідно позиції, висловленої в Рішенні ЄСПЛ по справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», ступінь втручання у право на володіння майном фізичної або юридичної особи, має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй.

Вирішуючи питання про можливість накладення арешту на майно, зазначене в клопотанні, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження є можливим та необхідним, вказаний захід має тимчасовий характер та не призводить до невиправданих і не пропорційних обмежень прав власника майна і покликаний забезпечити реалізацію публічного інтересу щодо досягнення цілей і завдань кримінального провадження, який в даному випадку переважає над приватним інтересом власника щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном.

При цьому, слідчий суддя акцентує увагу на тому, що згідно приписів абзацу 2 частини 1 статті 174 КПК України власнику майна, на яке накладено арешт, забезпечується право на подання клопотання про скасування арешту майна, у випадку, якщо в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпаде потреба.

Отже, для власника майна забезпечується можливість індивідуального періодичного перегляду застосованого захожу забезпечення кримінального провадження, що не свідчить про непропорційність вручання у право мирного володіння майном.

Однак, при цьому, згідно приписів частини 4 статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

З урахуванням специфіки земельної ділянки, як предмету матеріального світу, а також процесуальної мети накладення арешту та доводів, наведених прокурором, слідчий суддя не вбачає підстав для застосування обмеження у праві користування цією земельною ділянкою, так як застосування відповідних обмежень буде покладати на власника земельної ділянки істотні та невиправдані обмеження.

При цьому, слідчий суддя вважає, що застосування заборон у вигляді можливості розпорядження земельною ділянкою, в тому числі й у проведенні її поділу чи зміни цільового призначення, а також у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо цієї земельної ділянки забезпечить досягнення цілей і завдань, пов`язаних із застосуванням арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи вище викладене, керуючись приписами статті 170-174 КПК України, -

Постановив:

Клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна в кримінальному провадженні № 0000345, відомості про яке внесені до ЄРДР від 28.05.2019 за ознаками кримінальних правопорушень-проступків, передбачених ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0117, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у приватнійвласності ОСОБА_7 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на підставі договору купівлі-продажу №144 від 08.02.2025, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 .

Заборонити власнику цієї земельної ділянки та іншим особам, які діють від імені і в інтересах власника, або мають майнові права і інтереси щодо цієї земельної ділянки розпоряджатися, відчужувати, а також вчиняти дії щодо перетворення, поділу земельної ділянки; а також заборонити вчинення будь яких нотаріальних та реєстраційних дій щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб, в тому числі органів державної влади та місцевого самоврядування.

Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня від дати її постановлення направити прокурору Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Клопотання про скасування арешту майна може бути поданим в порядку, передбаченому частиною 1 статті 174 КПК України.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1