Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5539/14-к
Провадження №: 1-кс/332/322/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 р. м. Запоріжжя

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі - ОСОБА_2 , за участю: прокурора - ОСОБА_3 , слідчого СВ відділення поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 , заявниці ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_6 на постанову слідчого поліції про закриття кримінального провадження № 0001053 за ч.2 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

15.08.2025 року до Заводського районного суду м.Запоріжжя надійшла скаргаОСОБА_6 на постанову слідчого поліції про закриття кримінального провадження № 0001053 за ч.2 ст.190 КК України.

В судовому засіданні ОСОБА_6 скаргу підтримала та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в скарзі, просила скаргу задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, зазначивши, що при винесенні постанови про закриття кримінального провадження слідчий діяв відповідно до вимог Кримінального кодексу України , Кримінального процесуального кодексу України, в межах наданих йому повноважень. Прокуратурою проведено повну та всебічну об`єктивну перевірку доводів скаржника, у зв`язку з чим вважав скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Аналогічну позицію в судовому засіданні висловив слідчий.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали скарги, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

За результатами проведеного досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № № 0001053 за ч.2 ст.190 КК України, слідчим СВ відділення поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 08.08.2025р. винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження та оскаржуваної постанови вбачається наступне.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.04.2013 Заводського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_6 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи майном останньої.

В ході досудового розслідування було допитано ОСОБА_6 в якості потерпілої. Під час допиту остання пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилася спадщина на 31/50 частину будинку АДРЕСА_1 . Вона, як і син її померлого чоловіка ОСОБА_8 , за законом є спадкоємцями першої черги. В установлений законом строк вони обидва звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка (батька).

В подальшому встановлено, що спір, який виник між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , щодо спадкування майна (будинку), яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому органом досудового розслідування встановлено, що дані правовідносини регулюються діючим цивільним законодавством в сфері спадкування, що, відповідно до ст.ст. 1, 19, 274 ЦПК України, відноситься до компетенції загальних судів.

В ході подальшого досудового розслідування встановлено, що цивільно-правові відносини щодо спадкування спірного майна вже неодноразово були предметом розгляду у судах загальної юрисдикції різних інстанцій.

Так, рішенням суду у цивільній справі № 2-30/2006 від 10.02.2006 в частині позову ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_8 , до ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на частину половини будинку АДРЕСА_1 відмовлено за недоведеністю позову.

У частині зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_8 , про визнання за нею права власності на 23/50 частини половини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , також відмовлено за недоведеністю.

В подальшому 30.03.2007 ОСОБА_9 , діючи в інтересах сина ОСОБА_8 , звернулася до Заводського районного суду з цивільним позовом до Запорізької міської ради народних депутатів про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом на 31/50 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . На судове засідання остання не з`явилася, у зв`язку з чим з рішенням суду не погодилась.

В подальшому рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2006 позовні вимоги ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_8 , до ОСОБА_6 , а також за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_8 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_3 та на половину частини житлового будинку АДРЕСА_4 задоволено частково: визнано за ОСОБА_8 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_6 на частину цієї ж квартири.

У частині позову ОСОБА_9 про визнання права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_4 відмовлено за недоведеністю позову.

У частині зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на 23/50 частини житлового будинку АДРЕСА_4 також відмовлено за недоведеністю, а саме за відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний будинок. Дане рішення суду набрало чинності 21.02.2006.

Крім того встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2007, яке набрало чинності 10.04.2007, позовні вимоги ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_8 , про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом задоволено: визнано за ОСОБА_8 право власності на 31/50 частину зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті його дядька ОСОБА_10 .

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2013 у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2007 відмовлено.

Оскільки ОСОБА_6 скаржилась на те, що довіреності, на підставі яких ОСОБА_9 брала участь у судах, є недійсною, нею було подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя відповідний позов. Однак, відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2008 року, яке набрало чинності 05.02.2009, встановлено, що у задоволенні вказаного позову про визнання довіреностей недійсними судом було відмовлено.

Також встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2013 позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності на частину спадкового майна та визнання свідоцтва про право власності частково недійсним задоволено: визнано за ОСОБА_6 право власності на 31/100 частину будинку АДРЕСА_4 та скасовано державну реєстрацію права власності на 31/100 частин вказаного будинку за ОСОБА_8 . В іншій частині залишено реєстрацію права власності на 31/100 частин вказаного будинку за ОСОБА_8 . В подальшому рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2013 апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2013 скасовано та ухвалено нове рішення, згідно з яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності на частину спадкового майна будинку АДРЕСА_4 та визнання свідоцтва про право власності частково недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів ОСОБА_6 неодноразово зверталась до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Так з ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 04.12.2013 встановлено, що касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2013 відхилено.

З ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 28.05.2014 встановлено, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2014 у справі за заявою ОСОБА_6 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2007 відхилено, а ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2014 року у цій справі залишено без змін.

В ході досудового розслідування органом досудового розслідування проведено перевірку відомостей зазначених ОСОБА_6 в своїй заяві та встановлено, що:

-Згідно з витягом із ОП ЗМБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.12.2003, власником 31/50 частини житлового будинку АДРЕСА_4 є ОСОБА_11 ;

-Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.12.2015, ОСОБА_8 з 11.06.2007 є власником 31/50 частини житлового будинку АДРЕСА_4 .

-Громадянин ОСОБА_8 є власником 31/50 частини вказаного будинку на законних підставах, а саме за рішенням суду, яке набуло чинності й до теперішнього часу не скасоване.

Також встановлено, що 2 листопада 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 332/2880/18 було розглянуто спір, який виник щодо спадкування вказаного вище майна (будинку).

Так, Верховним Судом встановлено, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 є спадкоємцем першої черги за законом, яка у визначений законодавством строк прийняла спадщину після чоловіка та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна. Для отримання у спадщину частки спірного житлового будинку позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримала відмову у зв`язку з тим, що існує спір між спадкоємцями щодо зазначеної частки спірного житлового будинку. Також при вирішенні справи суд першої інстанції посилався на мотивувальну частину ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_8 , до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, у якій зазначено, що ОСОБА_6 є спадкоємцем частини житлового будинку частини будинку АДРЕСА_1 . Встановивши зазначене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, і, як наслідок, визнав за ОСОБА_6 право власності на 31/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2020 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_8 право власності на 31/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після дядька ОСОБА_10 . За таких обставин апеляційний суд вважав позов ОСОБА_6 необґрунтованим, оскільки спірну частку житлового будинку успадкував ОСОБА_8 після свого дядька ОСОБА_10 , а, відтак, це майно не увійшло до складу спадкового майна після ОСОБА_7 . Посилання ОСОБА_6 на те, що рішення суду від 30.03.2007 є незаконним, спростовується ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2013, якою апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а рішення суду від 30.03.2007 залишено без змін.

За результатами розгляду вказаної вище справи № 332/2880/18 суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (статті 1217, 1258 ЦК України). Аналогічні за змістом норми містив і ЦК Української РСР, зокрема, статті 524, 529, 530.Згідно з частинами першою, другою пункту першого статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, і способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець.

Звертаючись з відповідним позовом, ОСОБА_6 вказувала на те, що вона є спадкоємцем частки житлового будинку АДРЕСА_1 , про що зазначено у мотивувальній частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності на спадкове майно - 1/2 частку зазначеного житлового будинку та внести зміни до реєстру про право власності на нерухоме майно.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що після ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру і рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2006 року визнано за кожним зі спадкоємців право власності по 1/2 частці цієї квартири.

Встановив суд і те, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 не був оформлений на праві власності за ОСОБА_7 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року визнано за ОСОБА_8 право власності на 31/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після рідного дядька ОСОБА_10 , який помер.

Вказане рішення переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і судовими рішеннями цих судів залишено без змін.

Також апеляційним судом встановлено, що в ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2013 року, постановленій за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року, зазначено, що відсутні підстави вважати спадкові права ОСОБА_6 існуючими та порушеними, а тому підлягаючими захисту. ОСОБА_6 не надала доказів свого порушеного права, оскільки рішення Заводського районного суду від 10 лютого 2006 року не оскаржувала в частині відмови в задоволенні її вимог про визнання права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку.

За повторною апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 серпня 2013 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 травня 2014 року, відмовлено у прийнятті заяви про перегляд рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року за нововиявленими обставинами.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За замістом зазначеної норми преюдиційний факт встановлений саме рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року, яким розглянуто спір по суті.

Апеляційний суд, встановивши зазначене, дійшов висновку, що частка спірного житлового будинку АДРЕСА_1 не увійшла до складу спадкового майна після ОСОБА_7 , тому не може бути предметом спору між його спадкоємцями.

Крім того, апеляційним судом також зазначено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року, на встановленні якою преюдиційного факту посилається як на підставу нового позову у цій справі, вирішувалось питання правомірності відмови апеляційним судом у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції про виправлення описки у рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року. Тобто ця ухвала не є рішенням по суті спору.

Вказаною ухвалою касаційного суду лише визнано, що апеляційний суд передчасно дійшов висновку про відсутність права на оскарження ухвали про виправлення описки, оскільки остання вважає себе спадкоємцем частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а суд змінив предмет спадщини з частини домоволодіння АДРЕСА_5 за вказаною адресою. Тому саме ці обставини необхідно було перевірити при апеляційному перегляді справи.

Тобто зазначеною ухвалою преюдиційний факт успадкування 31/50 частки житлового будинку № 2 по вул. Підпорожня/Ніжинська не встановлювався і ці обставини належало перевірити в ході апеляційного перегляду, на який і було спрямовано справу касаційним судом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у цій справі, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З цим погодився і касаційний суд, оскільки до таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, та якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 411, 417 ЦПК України,статей 1222, 1216, 1223, 1224, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272, 1277, 1278,

1280 ЦК України у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом викладення Верховним Судом висновків щодо застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню цивільними судами під час вирішення спору.

Оскільки для вирішення цієї справи з урахуванням предмета, підстав позову і обставин, встановлених судами, потреба у тлумаченні статей 1222, 1216, 1223, 1224, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272, 1277, 1278, 1280 ЦК України відсутня, немає правової необхідності у застосуванні вказаних норм і, відповідно, у викладенні висновку щодо їх застосування, що у касаційній скарзі належно не обґрунтовано.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність цивільно-правових відносин щодо спадкування спірного майна, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Згідно зі ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 5, 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади», судові рішення, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, вважаються законними. Оскарження судових рішень, діяльності судів та суддів щодо розгляду й вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.

ТАКИМ ЧИНОМ, ОРГАНОМ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ ПІСЛЯ ПРОВЕДЕННЯ ВСЬОГО КОМПЛЕКСУ НЕОБХІДНИХ ТА ДОСТАТНІХ СЛІДЧИХ (РОЗШУКОВИХ) ДІЙ, В ТОМУ ЧИСЛІ ПЕРЕВІРИВШИ ПОКАЗИ ПОТЕРПІЛОЇ, ДОСЛІДИВШИ МАТЕРІАЛИ НОТАРІАЛЬНОЇ СПРАВИ, СУДОВІ РІШЕННЯ ЩОДО СПАДКУВАННЯ СПІРНОГО МАЙНА, ПОКАЗИ СВІДКІВ, ВСТАНОВЛЕНО ЩО ЄДИНИМ ВЛАСНИКОМ 31/50 ЧАСТИНИ ДОМОВОЛОДІННЯ, РОЗТАШОВАНОГО ЗА АДРЕСОЮ: М. ЗАПОРІЖЖЯ, ВУЛ. ПІДПОРОЖНЯ/НІЖИНСЬКА, БУДИНОК 2/71, Є ОСОБА_12 , А СПІР, ЩО ВИНИК МІЖ ОСОБА_13 ТА ОСОБА_14 . ЩОДО РОЗПОДІЛУ СПАДЩИНИ, МАЄ ЦИВІЛЬНО-ПРАВОВИЙ ХАРАКТЕР І ПІДЛЯГАЄ ВИРІШЕННЮ У ПОРЯДКУ ЦИВІЛЬНОГО СУДОЧИНСТВА.

Враховуючи вищевикладене, встановлено відсутність події кримінального правопорушення, в тому числі того, що передбачено ч. 2 ст. 190 КК України, враховуючи наступне.

Шахрайство це заволодіння чужим майном або набуття права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

У результаті шахрайських дій потерпілий власник або володілець добровільно передає майно чи право на нього винній особі.

Особливістю предмета шахрайства є те, що ним може бути як майно, так і право на майно. Це право може бути підтверджене різними документами: цінними паперами, довіреностями на право розпорядження майном, борговими зобов`язаннями, заповітами тощо.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або набутті права на нього шляхом обману чи зловживання довірою. У результаті таких дій потерпілий власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої перебуває майно добровільно передає майно або право на нього винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майна та добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, що відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

За ознакою безпосередньої участі потерпілого у процесі передачі майна шахрайство схоже з вимаганням, яке також передбачає передачу майна самим потерпілим. Проте при вимаганні потерпілий діє вимушено, тоді як при шахрайстві переконаний, що розпоряджається майном за власною волею, у своїх інтересах або принаймні не на шкоду цим інтересам. Така впевненість є результатом дій шахрая, зокрема введення потерпілого в оману щодо правомірності передачі майна або права на нього.

Добровільність у шахрайстві є уявною, оскільки вона зумовлена обманом. Якщо потерпілий у зв`язку з віком, фізичними чи психічними вадами або іншими обставинами не міг належно оцінити та усвідомити свої дії або керувати ними, передачу ним майна чи права на нього не можна вважати добровільною. Заволодіння майном шляхом зловживання такими вадами, віком або станом потерпілого може бути кваліфіковано як крадіжка, а одержання права на майно як недійсна угода (ст. ст. 51, 52, 54, 55 ЦК України).

Способами вчинення шахрайства є:

1.обман;

2.зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає в повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховуванні певних фактів, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення його в оману. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події), так і пасивний (умисне замовчування юридично значимої інформації) характер.

У другому випадку для наявності шахрайства необхідно встановити, що бездіяльність винного призвела до помилки потерпілого щодо обов`язковості або вигідності передачі майна (права на майно) шахраєві і була причиною добровільної передачі потерпілим майнових благ. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись помилкою потерпілого, виникненню якої вона не сприяла, вчинене не може визнаватися шахрайством. За певних обставин (якщо таке майно має особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність), такі дії можуть бути кваліфіковані за ст. 193 КК України.

Зміст обману як способу шахрайства може охоплювати різні обставини, щодо яких винний вводить потерпілого в оману. Зокрема, це може стосуватися характеристик предмета (його кількість, тотожність, справжність), особи винного або інших осіб (обман щодо особи), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо. За своєю формою обман може бути усним, письмовим, виражатися в певних діях (наприклад, підміні предмета, його фальсифікації), у тому числі конклюдентних.

Різновидом шахрайського обману судова практика визнає фіктивне представництво, коли винний, створюючи враження про свою належність до того чи іншого підприємства, має на меті укласти договори й отримати гроші без поставки товару або, навпаки, одержати товар без належної його оплати.

Зловживання довірою полягає у недобросовісному використанні довіри потерпілого. Для заволодіння чужим майном або правом на нього винний використовує особливі довірчі стосунки, які склалися між ним і власником або володільцем майна. Такі стосунки можуть виникати внаслідок особистого знайомства, родинних або дружніх зв`язків, рекомендацій, соціального статусу, зовнішньої обстановки, цивільно-правових чи трудових відносин тощо.

Обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Отже, обов`язковою умовою визнання обману або зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання їх з метою заволодіння майном або набуття права на нього.

Якщо ж обман використовується для досягнення іншої мети наприклад, створення умов для подальшого заволодіння майном усупереч волі потерпілого, полегшення доступу до майна (наприклад, для проникнення до приміщення) і безпосередньо не обумовлює передачу майна або права на нього винному, він не може визнаватися способом шахрайства. Такі дії слід розцінювати як крадіжку або інший злочин проти власності.

Суб`єкт злочину загальний.

Суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Також, між іншим, не зважаючи на те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виник спір щодо поділу спадкового майна, судами різних інстанцій вже було його неодноразово розглянуто та вирішено в повному обсязі. З викладеного можна зробити висновок, що в даному випадку спір, який виник між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 щодо розподілу спадщини, має цивільно-правовий характер і підлягає вирішенню у судових засіданнях у порядку цивільного судочинства.

ПРИ ЦЬОМУ РІШЕННЯ СУДІВ УКРАЇНИ НАБРАЛИ ЗАКОННОЇ СИЛИ, У ЗВ`ЯЗКУ З ЧИМ ТВЕРДЖЕННЯ ЗАЯВНИКА (ПОТЕРПІЛОЇ) ОСОБА_13 ПРО ТЕ, ЩО ЇЇ МАЙНОМ ЗАВОЛОДІЛИ НЕЗАКОННО, ЗОКРЕМА ШЛЯХОМ ОБМАНУ ЧИ ЗЛОВЖИВАННЯ ДОВІРОЮ, Є НАДУМАНИМИ, ТАКИМИ, ЩО НЕ ВІДПОВІДАЮТЬ ДІЙСНОСТІ, ТА ЮРИДИЧНО НІКЧЕМНИМИ, ОСКІЛЬКИ СУДАМИ ПРИЙНЯТО ОСТАТОЧНІ РІШЕННЯ НА ПІДСТАВІ ДІЮЧОГО ЗАКОНОДАВСТВА, ВОНИ ВСТУПИЛИ В ЗАКОННУ СИЛУ ТА НЕ СКАСОВАНІ В УСТАНОВЛЕНОМУ ЗАКОНОМ ПОРЯДКУ, ЩО В СВОЮ ЧЕРГУ ВИКЛЮЧАЄ МОЖЛИВІСТЬ НЕЗАКОННОГО ЗАВОЛОДІННЯ МАЙНОМ БУДЬ-ЯКОЮ ОСОБОЮ.

Враховуючи вищезазначене, під час досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено відсутність події кримінального правопорушення, в тому числі того, що передбачено ч. 2 ст. 190 КК України.

Висновки слідчого стосовно необхідності закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення відповідають вимогам закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається при встановленні відсутності події кримінального правопорушення.

Відповідне рішення прийняте слідчим на підставі вимог ст. 284 КПК України.

Відповідно до п 3 ст. 284 КПК України слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України , якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру. Копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, прокурору, потерпілому.

Оскаржувана постанова відповідає вимогам чинного законодавства та вимогам ст. 110 КПК України.

Ствердження скаржника про ті обставини, що під час досудового розслідування слідчим не в повному обсязі зібрано докази, внаслідок чого зібраним доказам не надав належну правову оцінку, не вжив заходів щодо всебічного, повного і неупередженого виявлення та дослідження обставин, являються безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального законодавства України.

Оглянуті матеріали кримінального провадження свідчать про те, що слідчим проведено повне та об`єктивне розслідування та правомірно винесена постанова про закриття кримінального провадження.

На підставі викладених обставин слідчий суддя прийшов до висновку, що підстави для задоволення скарги ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст.303-307 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого поліції про закриття кримінального провадження - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 22.09.2025р.

Слідчий суддя ОСОБА_1