ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2209/24 Номер провадження 11-кп/814/1026/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000093 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Шахтарськ Донецької області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий:

22 листопада 2023 року вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області за ч.1 ст.309 КК України до штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.309 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком повністю приєднано покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року ухвалено виконувати самостійно.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 4543,68 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 26 березня 2024 близько 08 год., протягом року після засудження вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року за ч.1 ст.309 КК України, перебуваючи у м. Миргород Полтавської області, через мережу Інтернет, використовуючи мобільний телефон, за допомогою месенджера «Теlеgrаm» замовив у невстановленої досудовим розслідуванням особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено РVР, та перерахував грошові кошти в сумі 679 грн на рахунок банківської картки № НОМЕР_1 за придбання вказаної психотропної речовини.

26 березня 2024 року близько 10 год. 20 хв. ОСОБА_8 , шляхом відшукання відповідної закладки на території Медичного реабілітаційного центру "Миргород", що по вул. Українська, 60, у м. Миргород Полтавської області, незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - РVР, яку почав незаконно зберігати при собі без мети збуту.

Цього ж дня близько 12 год. під час проведення огляду місця події ОСОБА_8 добровільно видав полімерний зіп-пакет із кристалічною речовиною, яка містить РVР, що є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, масою 0,59295 г, а також добровільно видав саморобний пристрій для куріння, на поверхні якого виявлено нашарування РVР масою 0,05070 г.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він визнав вину, щиро розкаявся та усвідомив свою протиправну поведінку.

Зауважує, що ОСОБА_8 є наркозалежною особою, а вчинене ним кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Стверджує, що призначене обвинуваченому покарання хоча і не виходить за межі, встановлені санкцією ч.2 ст.309 КК України, проте за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст.309 КК України на два роки позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року, який виконувати самостійно.

При цьому зазначає, що з огляду на приписи ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає та виконується самостійно.

Стверджує, що призначаючи ОСОБА_8 покарання за ст.71 КК України, суд не визначив остаточного покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які прохали призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та певні докази, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.309 КК України в апеляційних скаргах не заперечуються.

Доводи прокурора про помилку суду при призначенні покарання є слушними.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Приписами ст.413 КПК України визначені форми неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, серед яких, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, що може проявлятися у помилках при застосуванні закону при призначенні покарання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 4 цієї статті Кодексу передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Положення ч.3 ст.72 КК України прямо вказують на необхідність застосування вимог статей 70, 71 цього Кодексу щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, оскільки передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань під час призначення їх за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

У разі засудження особи за нове кримінальне правопорушення, вчинене до повного відбуття покарання у виді штрафу за попереднім вироком суду, та призначення покарання, яке згідно із ч.3 ст.72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст.71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалює рішення про їх самостійне виконання.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_8 вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року засуджений за ч.1 ст.309 КК України до штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

26 березня 2024 року обвинувачений, до повного відбуття покарання, вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.309 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним вироком на 2 роки позбавлення волі.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків, місцевий суд хоча і зазначив, що необхідно повністю приєднати до покарання, призначеного за цим вироком невідбуту частину покарання за попереднім вироком, проте всупереч вимогам ст.71 КК України не визначив остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком, чим неправильно застосував кримінальний закон.

Що стосується доводів захисника про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу за нове кримінальне правопорушення, колегія судді вважає їх непереконливими.

Санкцією ч.2 ст.309 КК України передбачене покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

Ухвалюючи рішення про призначення покарання за ч.2 ст.309 КК України у виді позбавлення волі місцевий суд дотримався приписів п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Як правильно врахував місцевий суд, ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів до штрафу, однак нове кримінальне правопорушення вчинив через декілька місяців після ухвалення минулого вироку суду, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Отже, відсутні підстави для призначення ОСОБА_8 за новий злочин покарання у виді штрафу, про що прохає захисник.

Враховуючи наведене, оскаржуваний вирок у частині призначення обвинуваченому покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Відповідно до ст.50 та ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.309 КК України колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, дані особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що його обтяжують.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч.2 ст.309 КК України у вигляді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, а саме 2 роки.

На думку колегії суддів, такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Водночас, на підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, необхідно визначити покарання у виді 2 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, призначеного вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року, який виконувати самостійно.

Отже, апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити, а апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 413, 418 та 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, призначеного вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2023 року, який виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4