КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/562/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 390/470/25 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

суддів у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

переглянула у письмовому провадженні, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_6 , ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 22.07.2025 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 19.09.2025 включно, без визначення застави.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Кропивницького районного суду Кіровоградської області перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 153, ч. 6 ст.152 КК України /ЄУН 390/470/25, кримінальне провадження № №0000605 від 14.12.2024/.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_6 інкримінується вчинення упродовж 2023-2024 років за місцем свого проживання в СТ «Будівельник», із використанням малолітнього віку потерпілої ОСОБА_7 доторків руками до її сідниць всупереч її волі більше двох раз; 13.12.2024 року, вчинення ним же в СТ «Будівельник» по вул. Виноградній, 254 Соколівської ОТГ Кропивницький району Кіровоградської області, із використанням малолітнього віку ОСОБА_7 , яка не здатна чинити опір кривднику або уникнути злочинного посягання, всупереч її волі, насильницького статевого акту із останньою.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора судом першої інстанції у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, чинити незаконний вплив на свідків та малолітню потерпілу, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є тяжким й особливо тяжким, насильницьким, умисним, інкриміноване вчиненням стосовно малолітньої особи.

Враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 не має міцних соціальних зв`язків, безробітний, судимий, в цілому негативно характеризується.

Адвокат ОСОБА_5 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Умотивовує свої вимоги наступними доводами.

Підозра є необґрунтованою. Потерпіла ОСОБА_7 заперечила задоволення клопотання прокурора, бажала змінити свої показання, що може свідчити про неякісне і неповне проведення досудового розслідування. При цьому, сторона обвинувачення заборонила малолітній потерпілій приходити в судове засідання, посилаючись на наявність психологічної травми у потерпілої.

Не досліджено всіх обставин, пов`язаних із подальшим триманням під вартою ОСОБА_6 , ризиків, не оцінено можливості застосування іншого, не пов`язаного із триманням під вартою, запобіжного заходу, не визначено заставу.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового провадження не з`явились, будучи належно повідомленими про дату і час судового засідання.

Обвинувачений ОСОБА_6 , який тримається під вартою, не подав відповідних заяв або клопотань про його безпосередню участь під час апеляційного розгляду.

Адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, за відсутності адвоката та його підзахисного,

Прокурор ОСОБА_8 подав клопотання про апеляційний розгляд за його відсутності, заперечив зміну запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 через наявність ризиків, можливість обвинуваченого чинити вплив на хід слідства, перешкоджати кримінальному провадженню, чинити незаконний вплив на потерпілу.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Згідно із ч. 1 ст. 406 КПК України суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Наведене вказує про можливість проведення апеляційного розгляду за відсутності учасників судового провадження, у письмовому провадженні.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину /рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України»/.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання (§ 76 рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року). При розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи R (80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду».

При цьому, слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого і тяжкого, умисних кримінальних правопорушень, із яких передбачене ч. 6 ст. 152 КК України карається позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, а передбачене ч. 4 ст. 153 КК України карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.

Кримінальні правопорушення інкримінуються вчиненням стосовно малолітньої особи, посягає на суспільні інтереси проти статевої недоторканості та здоров`я малолітньої потерпілої. Дії обвинуваченого характеризуються як заздалегідь сплановані, ретельно обдумані.

Перелічені обставини істотно підвищують ступінь та характер суспільної небезпеки діяння.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_6 затриманий і щодо нього застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 19.12.2024.

Загальний строк тримання ОСОБА_6 під вартою не перебуває поза межами розумного, не є надмірним.

Обвинувачений ОСОБА_6 багаторазово судимий: вироками у 2001, 2003, 2004, 2007, 2012 та 2019 роках, переважно за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, зокрема тяжких.

У відповідності до ст. 178 КПК України, також враховуються дані, що характеризують особу ОСОБА_6 , який, як зазначалось, судимий, позитивних характеристик особи не встановлено, характеризується як особа, яка зловживає алкогольними напоями, безробітний, суспільно корисною працею не займається, джерела доходу не має.

Зважаючи на наведене, беручи до уваги тяжкість пред`явленого обвинуваченого, суворість можливого покарання, що достеменно відомо обвинуваченому, відсутність у останнього міцних соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду, залишивши місце свого мешкання, межі міста або області, а також підконтрольні державі території.

Враховується також, що володіючи інформацією про потерпілу, її місце проживання, те, що злочин інкримінований із застосуванням насильницьких дій, ОСОБА_6 може чинити незаконний вплив на малолітню потерпілу та свідків, які є не допитаними судом, з метою зміни показань, відмови від показань або надання показань на користь обвинуваченого.

При цьому, зважується на встановлену процесуальним законом процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме судом на стадії судового розгляду шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. 224 КПК України).

Позаяк, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

Отже, ризик впливу свідків, потерпілих та інших обвинувачених існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Враховуючи численні судимості ОСОБА_6 за вчинення умисних кримінальних правопорушень, відсутність сталого джерела доходу, можливо стверджувати, що існує ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Таким чином, процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

З приводу визначення застави вказане регулюється положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, якими суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, наділений правом не визначити розмір застави у кримінальному провадженні зокрема щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Тобто, згідно із вказаними положеннями кримінального процесуального закону, суд наділений дискреційними повноваженнями в аспекті визначення застави, а відтак має можливість самостійно визначати доцільність застосування положень ч. 4 ст. 183 КПК України у кожному конкретному випадку.

У даному випадку, зважаючи на пред`явлене обвинувачення, інші обставини, колегія суддів вважає, що визначення розміру застави є неможливим.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 406, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 22.07.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 19.09.2025 включно, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3