ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №00005022 за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури м. Миколаєва ОСОБА_6 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерянка Тернопільської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, без постійного місця проживання, раніше не судимого

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.3 ст.185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст.185, ч. 4 ст.187, п. 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України,

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києві, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, без постійного місця проживання, раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10

ОСОБА_11 , ОСОБА_12

обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_14

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині виправдання за ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, п.п.6,12 ст.115 КК України та ч.4 ст.187 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді 9 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України та з урахуванням, ч.2 ст.98, ст.102 КК України, призначити йому покарання у виді 13 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набрання цим вироком законної сили. На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання, призначеного за цим вироком, період його попереднього ув`язнення, а саме з 02.12.2017р. до моменту набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України та з урахуванням, ч.2 ст.98, ст.102 КК України, призначити йому покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.ч. 1,2 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту набрання цим вироком законної сили. На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання, призначеного за цим вироком, період його попереднього ув`язнення, а саме з 20.11.2017р. до 30.11.2021р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В ході судового розгляду повторно дослідити докази, перелічені в апеляційній скарзі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від цього покарання в зв`язку із спливом строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 98 КК України - у виді позбавлення волі строком на 9 років без конфіскації майна. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту набрання чинності цим вироком. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання, призначеного за цим вироком, період його попереднього ув`язнення, а саме - період з 02 грудня 2017 року до моменту набрання чинності цим вироком.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Виправдано ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України. Виправдано ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, в зв`язку з недоведеністю того, що вчинене кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується в цій частині. ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_7 у прибуток держави 25249 грн. 15 коп. на відшкодування витрат за проведення експертизи експертами Миколаївського НДЕКЦ при МВС України.

Цим же вироком, ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.3 ст.185 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що вчинене кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується в цій частині.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 9 ч. 2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що ці кримінальні правопорушення вчинені ним.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України за епізодом викрадення велосипеду 12.04.2015р. та призначеного йому в цій частині покарання, вважає, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, та ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України ч.4 ст.187 КК України, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за епізодом незакінченого замаху на крадіжку металевої ванної з приміщення літньої кухні домоволодіння 17.11.2017р., суд, окрім іншого, зазначив про умисне «штучне» відокремлення слідчим під час внесення до ЄРДР відомостей щодо вчинення одного і того ж кримінального правопорушення, що на думку суду охоплювалось єдиним умислом. Така позицію суду є хибною, оскільки в даному випадку, одразу на місці події було встановлено щонайменше два факти вчинення злочинів, труп ОСОБА_16 та потерпілим виявлені сліди вчинення крадіжки майна з домоволодіння. В подальшому до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_17 за №0005022 внесені відомості за фактом виявлення трупу ОСОБА_16 , за ст.115 КК України та також на підставі заяви ОСОБА_17 за №00005023 за фактом викрадення майна з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.3 ст.185 КК України. Вважає, незрозумілим посилання суду на рапорт слідчого ОСОБА_18 від 18.11.2017р., як формальну підставу для початку досудового розслідування кримінального провадження №0005022, оскільки підставою реєстрації слугувала саме заява ОСОБА_17 .

Пояснює, що суд виключив епізод незакінченого замаху на крадіжку металевої ванної, обґрунтувавши це тим, що дії ОСОБА_7 щодо замаху на крадіжку металевої ванною та проникнення до житлового будинку з подальшим розбійним нападом на потерпілу були охопленні єдиним умислом та кваліфікації за різними статтями не потребувалось. Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як ОСОБА_7 , в ході допиту надав пояснення про те, що після того, як йому не вдалося витягти ванну з приміщення літньої кухні, останній тимчасово залишив домоволодіння, потім через деякий час, бажаючи заволодіти майном потерпілої, вирішив повернутись та вчинити крадіжку саме з житлового будинку. Такі ж покази надав і ОСОБА_8 в ході проведення слідчого експеримента від 21.11.2017р. Вказане свідчить про вчинення обвинуваченими різних епізодів злочинної діяльності, а не одного продовжуваного злочину, як зазначено у вироку суду.

Вважає допустимим доказом протокол про результати проведення аудіо-відеоконтролю місця від 24.01.2018р. та зауважує, що суд самостійно прийшов до висновку про недопустимість протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-відеоконтролю місця від 24.01.2018р., як доказу, у нарадчій кімнаті, порушивши при цьому принцип змагальності судового процесу, за якого сторона обвинувачення, за наявності доводів та заперечень з боку сторони захисту щодо легітимності проведення негласної слідчої (розшукової) дії, мала б право подати інші докази щодо його допустимості, зокрема, заявити клопотання про допит працівників поліції щодо підготовки ОСОБА_19 до розмови з ОСОБА_8 та самого ОСОБА_19 з обставин його участі у проведенні самої дії.

Стверджує, що затримання ОСОБА_8 і слідчий експеримент з ним проводився у присутності його захисника, в ході судового розгляду будь-яких заперечень щодо законності затримання ОСОБА_8 , ні він ні його захисник, не надавали. Висновок суду, що відомості, отримані під час слідчого експерименту, незалежно від їх змісту, не можуть використовуватись під час ухвалення рішення по суті висунутого обвинувачення, є хибними та такими, що не відповідає обставинам справи. За такого протокол слідчого експерименту від 20.112017р. з додатками у вигляді DVD-R диску, є доказом, на якому зафіксовані істотні обставини справи, та який має бути змістовно досліджений судом з наданням йому відповідної правової оцінки.

Звертає увагу, що постанова слідчого про призначення судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_16 містить дату її призначення 18.11.2017р. без зазначення конкретного часу вчинення процесуальної дії, що КПК України не вимагається, постанова містить номер кримінального провадження, натомість суд знову, порушуючи принцип змагальності процесу, без відповідних заперечень, доводів, пояснень тощо сторони захисту щодо допустимості висновку експерта, який ніким не оспорювався, прийняв рішення відносно вказаного доказу на підставі того, що розтин трупу розпочато експертом о 13г.32хв., тобто до внесення відомостей в ЄРДР., при цьому суд знову позбавив сторону обвинувачення подавати докази на підтвердження допустимості висновку судово-медичного експерта, зокрема щодо можливої помилки проставлення часу початку експертизи, що могла бути усунена у судовому процесі шляхом допиту експерта або вивчення облікової документації Бюро судово-медичної експертизи за клопотанням прокурора.

Зазначає, що виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні епізодів крадіжок майна, вчинених ними в період жовтня-листопада 2017 року, суд визнав недопустимими всі докази, що підтверджують вартість викраденого майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що органом досудового розслідування у кожному випадку мала бути призначена експертиза вартості викраденого майна. Разом з тим, потерпілим ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 під час надання заяв про вчинення кримінальних правопорушень зазначена вартість належного їм викраденого майна. Більш того, обвинувачені і під час досудового розслідування, і під час судового розгляду не заперечували факту крадіжок у вищевказаних потерпілих та не оспорювали вартості викрадених речей. Стороні обвинувачення, не зрозуміла позиція суду щодо виправдання обвинувачених за епізодами викрадення чужого майна за наявності їх визнавальних показів та обставин, які ніким не оспорюються.

Звертає увагу, що виправдовуючи обвинувачених за ч.3 ст.185 КК України, суд також не взяв до уваги протокол від 20.11.2017р. пред`явлення ОСОБА_7 свідку ОСОБА_24 для впізнання за фотознімками та протокол від 20.11.2017р. пред`явлення ОСОБА_7 свідку ОСОБА_25 для впізнання за фотознімками, мотивуючи це тим, що вказані свідки під час судового розгляду кримінального провадження безпосередньо судом не допитувались, про їх допит у суді сторони, зокрема обвинувачення клопотань не заявляли. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги вказані протоколи пред`явлення особи для впізнання та не поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вказані письмові докази були у розпорядженні органу досудового розслідування на момент закінчення слідства та відкриті обвинуваченим та стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України. Будь-яких заперечень, пояснень тощо з боку сторони захисту ні під час досудового розслідування, ні розгляду справи по суті щодо вказаних документів не надходило. Більш того, обвинувачені визнавали свою вину у вчиненні злочинів у період жовтня-листопада 2017 року, тому сторони не наполягали на більш детальному дослідженні доказів за цими обставинами.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від цього покарання в зв`язку із сплиненням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 98 КК України - у виді позбавлення волі строком на 9 років без конфіскації майна. ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Виправдано ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України. Виправдано ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, в зв`язку з недоведеністю того, що вчинене кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується в цій частині. ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 12 квітня 2015 року біля 12:00 годині, знаходячись біля Аляудського мосту у місті Миколаєві, скориставшись тим, що ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відволікся та за його /обвинуваченого/ діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, таємно заволодів велосипедом марки «AZIМUT» вартістю 1.800 грн., яким той користувався. Після цього з місця вчинення злочину ОСОБА_7 зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_27 матеріальну шкоду у загальному розмірі 1800 грн.

17 квітня 2017 року приблизно о 22:00 год., більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 , перебуваючи біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив проникнути на його територію з тим, щоб таємно заволодіти чужим майном. Реалізуючи цей намір, він проліз крізь паркан у вигляді сітки "рабиця", потрапивши таким чином у двір домоволодіння, після чого через квартирку проник до приміщень житлового будинку. У цей час дії ОСОБА_7 почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка заговорила. Тоді ОСОБА_7 , діючи з метою реалізації свого наміру на заволодіння чужим майном, а саме - з метою забезпечення можливості безперешкодного його вилучення - підбіг до ліжка, на якому лежала ОСОБА_16 , взяв з ліжка подушку та поклав її на обличчя ОСОБА_16 , одночасно наступивши коліном на її груди, після чого почав здійснювати натискання. Внаслідок таких дій ОСОБА_7 , ОСОБА_16 перестала бриніти. Після цього ОСОБА_7 , нишпорячи кімнатою, знайшов та вилучив мобільний телефон марки "SAМSUNG", вартість якого під час досудового розслідування встановленою не була, та грошові кошти у сумі близько 3000грн. Далі утримуючи вилучене майно при собі, ОСОБА_7 покинув територію домоволодіння та з місця злочину зник; згодом вилученим майном він розпорядився на свій власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано: - за епізодом від 12 квітня 2015 року - за частиною 1 статті 185 КК України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка); за епізодом від 17 листопада 2017 року - за частиною 3 статті 187 КК України - як напад з метою заволодіння чужим майном (розбій), поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаний із проникненням у житло.

ОСОБА_8 , визнаний невинуватим та виправданий у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 КК України, в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення; за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, в зв`язку з недоведеністю того, що вчинене кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується в цій частині; за п. п. 6,9 частини 2 ст.115 КК України, в зв`язку з недоведеністю того, що це кримінальне правопорушення вчинене ним.

Згідно зміненого прокурором обвинувального акта від 30.09.2021 ОСОБА_7 обвинувачувався у наступному.

У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно в кінці жовтня - на початку листопада 2017 року, більш точної дати встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, близько 05 год. 30 хв. ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 (який діяв повторно), реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом підбору комбінації кодового замка, проникли у складське приміщення, звідки таємно викрали майно ОСОБА_28 , а саме: 12 сталевих котушок з мідним дротом загальною вартістю 518 грн., лом чорного металу (у вигляді болтів та гайок) загальною вагою 10 кг. на загальну суму 55 грн; газовий розвідний ключ вартістю 100 гривень; гасову лампу вартістю 60 гривень; балалайку вартістю 150 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та , ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_28 матеріальну шкоду на загальну суму 883 гривень.

У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно на початку десятих чисел листопада 2017 року, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, через незачинені двері, проникли у приміщення майстерні, належної ОСОБА_21 звідки таємно викрали наждачний станок марки «Темп» вартістю 500 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_21 матеріальну шкоду на суму 500 гривень.

У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України, а саме в тому, що в період часу із 11.11.2017 по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_22 , яка знаходиться у підвальному приміщенні будинку, та таємно викрали компресор вартістю 1000 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_22 матеріальну шкоду на суму 1ООО гривень.

У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з прооникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно в період часу із 10.11.по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_23 , яка знаходиться у підвальному приміщенні будинку та таємно викрали майно ОСОБА_23 , а саме компресор марки «Еіhel», вартістю 1000 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_23 матеріальну шкоду на суму 1000 гривень.

У незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що 15.11.2017р. приблизно о 15:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 перебував спільно з ОСОБА_8 біля двору домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Перебуваючи за вказаною аресою у вказаний час, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_8 вчити крадіжку металевої ванни з домоволодіння АДРЕСА_1 . На вказану пропозицію ОСОБА_7 . ОСОБА_8 погодився та вони спільно розробили план вчинення вказаного злочину, а саме: вирішили проникнути до вказаного домоволодіння через паркан, та вирішили вчинити злочин у вечірній час 17.11.2017, оскільки знали, що в домоволодінні будуть відсутні господарі. Після чого, 17.11.2017 приблизно о 21:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось можним, ОСОБА_29 за попередньою змовою з ОСОБА_8 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на вчинення крадіжки з домоволодіння АДРЕСА_1 , підійшли до паркану вказаного домоволодіння та пересвідчившись, що на території домоволодіння відсутнє освітлення, проникли до вказаного домоволодіння через паркан, який представлений у вигляді сітки "рабиця". Далі, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , направились до літньої кухні, ривком відчинили вхідні двері літньої кухні та проникли до її приміщення. Далі, 17.11.2017 близько 21:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , зайшли до приміщення ванної кімнати, де побачили металеву ванну вартістю 1340 грн. та почали її виносити з метою її подальшого збуту. Винісши вказану металеву ванну до приміщення літньої кухні, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , не змогли витягти її на вулицю, у зв`язку з її значними розмірами та вагою, тому залишили вказану ванну в приміщенні літньої кухні та покинули домоволодіння через паркан, тим самим не вчинили всі дії, які вони вважали необхідними ведення кримінального правопорушення до кінця з причин, що не належали від їх волі.

У розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном вчиненим за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме, в тому, що ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , після невдалої спроби вчинити крадіжку металевої ванни, та після того, як покинули домоволодіння, АДРЕСА_1 вирішили повернутись до зказаного домоволодіння та проникнути до житлового будинку, звідки вчинити крадіжку іншого майна.

Так, 17.11.2017 приблизно о 23:00 год., більш точного часу в ході nроведення досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , через паркан, який представлений у вигляді металевої сітки "рабиця", з мета вчинення таємного викрадення чужого майна, проникли до території домоволодіння АДРЕСА_1 . Проникнувши до вказаного домоволодіння, ОСОБА_30 та ОСОБА_8 , підійшли до віконної рами житлового будинку вказаного домоволодіння. Перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, ОСОБА_7 з ОСОБА_8 , з метою доведення до кінця свого спільного злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла кватирки вказаного вікна проникли до приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 . В цей час, дії обвинувачених почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка прокинулась та заговорила, внаслідок чого останні зрозуміли, що їх дії почали носити відкритий характер. В подальшому, діючи в результаті спланованого умислу, направленого на напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із заподіянням тілесних ушкоджень останній, з корисливого мотиву, з метою наживи, маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди та спричинення смерті потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 підбігли до ОСОБА_16 , яка перебувала на ліжку у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_8 віднайшов на ліжку подушку, яку порахував зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями для досягнення остаточної мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_16 та володіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою мовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітку потерпілої та почав здійснювати натискання. Через декілька хвилин ОСОБА_16 перестала подавати ознаки життя. Після чого, ОСОБА_8 повернувся до приміщення кімнати, де знаходилось вікно, через яке обвинувачені проникли до приміщення будинку та чекати на ОСОБА_7 .

В цей же час, ОСОБА_7 залишався у кімнаті потерпілої та підшукував речі, які можна викрасти. В приміщенні будівлі останній знайшов мобільний телефон марки "SAМSUNG" вартістю 180 грн., грошові кошти у сумі близько 3000 грн., якими заволодів та, після чого останній спільно з ОСОБА_8 покинули приміщення житлового буди та з викраденим майном з місця скоєння вказаного злочину зникли викраденим розпорядились на власний розсуд.

У умисному вбивстві, тобто умисному противоправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб тобто у скоєнні злочину, передбаченого п. п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, а саме в тому, що 17.11.2017 приблизно о 23:00г. більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 спільно та за попередньою, змовою з ОСОБА_8 , з метою реалізації злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла кватирки вікна проникли до, приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 . В цей час, дії обвинувачених почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка прокинулась та заговорила, внаслідок чого останні, зрозуміли, що їх дії почали носити відкритий характер.

В подальшому, діючи в результаті спланованого умислу, направленого на напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із заподіянням тілесних ушкоджень останній, з корисливого мотиву, з метою наживи, маючи, прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров ·я особи, яка зазнала нападу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди та спричинення смерті потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 підбігли до ОСОБА_16 , яка перебувала на ліжку у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_8 віднайшов на ліжку подушку, яку порахував зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями,

для досягнення остаточної мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_16 та заволодіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітину потерпілої та почав здійснювати натискання. Через декілька хвилин ОСОБА_16 перестала подавати ознаки життя, смерть якої наступила від механічної асфіксії.

Також, згідно зміненого прокурором обвинувального акту від 30.09.2021 ОСОБА_8 обвинувачувався у наступному.

1. У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно в кінці жовтня - на початку листопада 2017 року, більш точної дати встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, близько 05 год. 30 хв. ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 (який діяв повторно), реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом підбору комбінації кодового замка, проникли у складське приміщення, звідки таємно викрали майно ОСОБА_28 , а саме: 12 сталевих котушок з мідним дротом загальною вартістю 518 гривень, лом чорного металу (у вигляді болтів та гайок) загальною вагою 10 кг на загальну суму 55 гривень; газовий розвідний ключ вартістю 100 гривень; гасову лампу вартістю 60 гривень; балалайку вартістю 150 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_28 матеріальну шкоду на загальну суму 883 гривень.

2. У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно на початку десятих чисел листопада 2017 року, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, через незачинені двері, проникли у приміщення майстерні, належної ОСОБА_21 , звідки таємно викрали наждачний станок марки «Темп» вартістю 500 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_21 матеріальну шкоду на суму 500 гривень.

З. У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що в період часу із 11.11.2017 по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_22 , яка знаходиться у підвальному приміщенні будинку, та таємно викрали компресор вартістю 1000гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_22 матеріальну шкоду на суму 1000 гривень.

4. У таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що приблизно в період часу із 10.11.2017 по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_23 , яка знаходиться у підвальному приміщенні будинку та таємно викрали майно ОСОБА_31 , а саме: компресор марки «Einhel», вартістю 1000 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_23 матеріальну шкоду на суму 1000 гривень.

5. У незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що 15.11.2017 приблизно о 15:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 перебував спільно з ОСОБА_8 біля двору домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Перебуваючи за вказаною адресою у вказаний час, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_8 вчинити крадіжку металевої ванни з домоволодіння АДРЕСА_1 . На вказану пропозицію ОСОБА_7 . ОСОБА_8 погодився та вони спільно розробили план вчинення вказаного злочину, а саме: вирішили проникнути до вказаного домоволодіння через паркан, та вирішили вчинити злочин в вечірній час 17.11.2017, оскільки знали, що в домоволодінні будуть відсутні господарі. Після чого, 17.11.2017 приблизно о 21 :ОО год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на вчинення крадіжки з домоволодіння АДРЕСА_1 підійшли до паркану вказаного домоволодіння та пересвідчившись, що на території домоволодіння відсутнє освітлення, проникли до вказаного домоволодіння через паркан, який представлений у вигляді сітки "рабиця". Далі, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , перебуваючи на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на вчинення крадіжки направились до літньої кухні. Підійшовши до вхідних дверей літньої кухні, розташованої на території домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , з метою доведення до кінця свого злочинного умислу направленого на вчинення крадіжки, ривком відчинили вхідні двері літньої кухні та проникли до її приміщення. Далі, 17.11.2017 близько 21:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні літньої ні домоволодіння АДРЕСА_1 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, зайшли до приміщення ванної кімнати, де побачили металеву ванну вартістю 1340 грн. та почали її виносити, з метою подальшого її збуту. Винісши вказану металеву ванну до приміщення літньої кухні, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , не змогли витягти її на вулицю, у зв`язку з її значними розмірами та вагою, тому залишили вказану ванну в приміщенні літньої кухні та покинули домоволодіння через паркан, тим самим не вчинили всі дії, які вони вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця з причин, що не залежали від їх волі.

6. У розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме в тому, що ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , після невдалої спроби вчинити крадіжку металевої ванни, та після того, як покинули домоволодіння АДРЕСА_1 вирішили повернутись до вказаного домоволодіння та проникнути до житлового будинку, звідки вчинити крадіжку іншого майна. Так, 17.11.2017 приблизно о 23:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 через паркан, який представлений у вигляді металевої сітки "рабиця", з метою вчинення таємного викрадення чужого майна, проникли до території домоволодіння АДРЕСА_1 . Проникнувши до вказаного домоволодіння, ОСОБА_30 та ОСОБА_8 , підійшли до віконної рами житлового будинку вказаного домоволодіння. Перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, ОСОБА_7 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з метою доведення до кінця свого спільного злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла кватирки вказаного вікна проникли до приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 . В цей час, дії обвинувачених почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка прокинулась та заговорила, внаслідок чого останні зрозуміли, що їх дії почали носити відкритий характер. В подальшому, діючи в результаті спланованого умислу, направленого на напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із заподіянням тілесних ушкоджень останній, з корисливого мотиву, з метою наживи, маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди та спричинення смерті потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 підбігли до ОСОБА_16 , яка перебувала на ліжку у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_8 віднайшов на ліжку подушку, яку порахував зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями для досягнення остаточної мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_16 та заволодіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітину потерпілої та почав здійснювати натискання. Через декілька хвилин ОСОБА_16 перестала подавати ознаки життя.

Своїми протиправними діями обвинувачені спричинили потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців в області зовнішнього кута лівого ока, на правій щоці та підборідді; синців на шиї справа; синців на передній поверхні грудної клітини в проекції лівої та правої ключиці; синця на передній поверхні правого плечового суглобу; травматичної екстракції 3-го зуба на верхній щелепі справи та 4-го зуба зліва з наявністю в комірках верхньої та нижньої щелепи темної крові; крововиливів в м`які тканини шиї по боковій поверхні справа та зліва, задній поверхні зліва; перелому щитоподібного хряща по передній серединній лінії та верхнього правого ріжка; перелому грудини в 3-му міжреберному проміжку з крововиливом в підлягаючі м`які тканини; переломи 1-2-го ребер по середньо-ключичній лінії справа та 2,3-го ребер по середньоключичній лінії зліва з крововиливами в підлягаючі м`які тканини.

Після чого, ОСОБА_8 повернувся до приміщення кімнати, де знаходилось вікно, через яке обвинувачені проникли до приміщення будинку та став чекати на ОСОБА_7 . В цей же час, ОСОБА_7 залишався у кімнаті потерпілої та підшукував речі, які можна викрасти. В приміщенні будинку останній знайшов мобільний телефон марки "SAMSUNG" вартістю 180 грн. та грошові кошти у сумі близько 3000 грн., якими заволодів та, після чого, останні спільно з ОСОБА_8 покинули приміщення житлового будинку та з викраденим майном з місця скоєння вказаного злочину зникли, а викраденим розпорядились на власний розсуд.

7. У умисному вбивстві, тобто умисному противоправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів та за попередньою мовою групою осіб, тобто у скоєнні злочину, передбаченого п.п.6,12 ч.2 ,ст.115 КК України, а саме в тому, що 17.11.2017 приблизно о 23:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з метою реалізації злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла кватирки вікна проникли до приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 . В цей час, дії обвинувачених почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка прокинулась та заговорила, внаслідок чого останні зрозуміли, що їх дії почали носити відкритий характер. В подальшому, діючи в результаті спланованого умислу, направленого на напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із заподіянням тілесних ушкоджень останній, з корисливого мотиву, з метою наживи, маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди та спричинення смерті потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 підбігли до ОСОБА_16 , яка перебувала на ліжку у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_8 віднайшов на ліжку подушку, яку порахував зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями, для досягнення остаточної мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_32 та заволодіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітину потерпілої та почав здійснювати натискання. Через декілька хвилин ОСОБА_16 перестала подавати ознаки життя, смерть якої наступила від механічної асфіксії.

Приймаючи рішення про виправдування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України за епізодами крадіжок майна, вчинених ними в період жовтня-листопада 2017 року, суд першої інстанції визнав недопустимими всі докази, що підтверджують вартість викраденого майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що органом досудового розслідування у кожному випадку мала бути призначена експертиза вартості викраденого майна. Суд зазначив, що стороною обвинувачення не доведено того, що в їх діяннях є склад цих кримінальних правопорушень. Виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України, суд зазначив, що стороною обвинувачення не доведено того, що було вчинене це кримінальне правопорушення.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_16 з підстав недоведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене ним, а ОСОБА_7 в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами, отриманий в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: протокол про результати проведення аудіо-, відеоконтролю місця від 24.01.2018 року, протокол слідчого експерименту, проведеного за участі підозрюваного ОСОБА_8 21.11.2017, висновок судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_16 № 3437 від 29.01.2018р..

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України та згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого, не допускається.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції не дотримався.

Відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

17 листопада 2017 близько 23:00 год., більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , через паркан, який представлений у вигляді металевої сітки "рабиця", з метою вчинення таємного викрадення чужого майна, проникли до території домоволодіння АДРЕСА_1 . Проникнувши до вказаного домоволодіння, ОСОБА_30 та ОСОБА_8 , підійшли до віконної рами житлового будинку, з метою доведення до кінця свого спільного злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла кватирки вікна проникли до приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 . В цей час, дії обвинувачених почула господарка домоволодіння ОСОБА_16 , яка прокинулась та заговорила, внаслідок чого останні зрозуміли, що їх дії почали носити відкритий характер. В подальшому, діючи в результаті спланованого умислу, направленого на напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із заподіянням тілесних ушкоджень останній, з корисливого мотиву, з метою наживи, маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди та спричинення смерті потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 підбігли до ОСОБА_16 , яка перебувала на ліжку у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_8 віднайшов на ліжку подушку, яку порахував зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями для досягнення остаточної мети злочину - умисного вбивства ОСОБА_16 та заволодіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою мовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітку потерпілої та почав здійснювати натискання. Через декілька хвилин ОСОБА_16 перестала подавати ознаки життя. смерть потерпілої настала в результаті механічної асфіксії.

Після чого, ОСОБА_8 повернувся до приміщення кімнати, де знаходилось вікно, через яке обвинувачені проникли до приміщення будинку та став чекати на ОСОБА_7 . В цей же час, ОСОБА_7 залишався у кімнаті потерпілої та підшукував речі, які можна викрасти. В приміщенні будівлі останній знайшов мобільний телефон марки "SAМSUNG" вартістю 180 грн., грошові кошти у сумі близько 3000 грн., якими заволодів та, після чого останній спільно з ОСОБА_8 покинули приміщення житлового буди та з викраденим майном з місця скоєння вказаного злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили розбій, тобто напад на потерпілу ОСОБА_16 з метою заволодіння її майном, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та умисне вбивство потерпілої ОСОБА_16 , тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб.

Їх дії підлягають кваліфікації за п. п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, та за ч. 4 ст. 187 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_16 з підстав недоведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене ним, а ОСОБА_7 в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції визнав недопустимим доказ, отриманий в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: протокол про результати проведення аудіо-, відеоконтролю місця від 24.01.2018 року.

Визнаючи цей доказ недопустимим, судом констатовано подібність правовідносин у даному кримінальному провадженні обставинам, встановлених Європейським судом з прав людини у справі «Алан проти Сполученого Королівства» (п.7 стор. 44 вироку). Так, у наведеній справі, як сам зазначає суд першої інстанції, «докази, представлені в ході судового розгляду справи заявника, вказували на те, що поліціянти навчали ОСОБА_33 й казали «видавити з нього все, що зможеш». На відміну від становища в справі «Хан», визнання, які заявник зробив ОСОБА_33 , що стали головними або вирішальними доказами проти нього в ході судового розгляду, не були самочинними і спонтанними заявами, добровільно зробленими заявником, але були викликані наполегливими розпитуваннями з боку ОСОБА_33 , який на вимогу поліції, скеровував їхні розмови до обговорення теми вбивства».

Проте під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_8 , обставини щодо підготовки, процесу, характеру розмови, що відбулась між ОСОБА_8 та ОСОБА_19 взагалі не досліджувались та не перевірялись, оскільки ні обвинувачений, ні сторона захисту не оспорювали та не заперечували факт відомостей, зафіксованих у протоколі проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю місця від 24.01.2018 року.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно зроблений висновок за аналогією зі справою «Алан проти Сполученого Королівства» про те, що відомості, отримані під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії від ОСОБА_8 за допомогою ОСОБА_19 не були самочинними і спонтанними заявами, добровільно зробленими обвинуваченим.

За таких обставин, суд самостійно прийшов до висновку недопустимості

вищевказаного протоколу як доказу у нарадчій кімнаті, порушивши при цьому принцип змагальності судового процесу, за якого сторона обвинувачення, за наявності доводів та заперечень з боку сторони захисту щодо легітимості проведення негласної слідчої (розшукової) дії, мала б право подати інші докази щодо його допустимості, зокрема, заявити клопотання про допит працівників поліції щодо підготовки ОСОБА_19 до розмови з ОСОБА_8 та самого ОСОБА_19 з обставин його участі у проведенні слідчої дії.

Також, в основу виправдувального вироку відносно ОСОБА_8 судом покладено визнання протоколу слідчого експерименту, проведеного за участі підозрюваного ОСОБА_8 21.11.2017, недопустимим доказом з огляду на наступне. Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_8 20.11.2017 був затриманий у кримінальному провадженні № 0005023 за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 КК України та ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України. При цьому суд називає кримінальне провадження № 0005023 дублікатом кримінального провадження № 0005022, яке надало вигляд законності тій обставині, що під час затримання ОСОБА_8 був повідомлений про те, що підозрюється лише у вчиненні крадіжки майна з будинку та замаху на крадіжку ванної, та саме через таке є затриманим. Отже, органи влади, маючи відомості про вчинення обвинуваченим певного злочину, на думку суду, «штучно» кваліфікували його дії за менш тяжкими статтями обвинувачення, а потім висунули більш серйозні обвинувачення. Наведене, на думку суду, у сукупності доводить, що всупереч вимог ч.2 ст. 208 КПК України під час застосування тимчасового заходу ОСОБА_8 не був достовірно та зрозуміло для нього повідомлений про підстави його затримання та про сутність наявної відносно підозри. При цьому правоохоронні органи навмисно тримали обвинуваченого в умовах, що наражали його на небезпеку незаконного тиску чи примусу та у стані невизначеності до моменту, коли вирішили з`ясувати його ставлення до стверджуваного вбивства (п.2.2. стор. 50 вироку).

Такі висновки суду, колегія суддів вважає хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що слідчий затримав ОСОБА_8 на підставі наявних доказів причетності його до вчинення конкретних злочинів (ч.3 ст.185 КК України (викрадення грошових коштів та телефону 3 домоволодіння), ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України (замах на крадіжку металевої ванни з приміщення літньої кухні). При цьому ОСОБА_8 20.11.2017 повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень. Лише після проведення слідчого експерименту з підозрюваним та отримання відомостей про його причетність до вчинення умисного вбивства ОСОБА_16 , ОСОБА_8 22.11.2017р. у об`єднаному кримінальному провадженні № 0005022 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч.3 ст. 185 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185, п.п.9,12, ч.2 ст. 115 КК України.

Також суд стверджує що відомості, отримані від ОСОБА_8 в ході слідчого експерименту, здобуті внаслідок його безпідставного та свавільного тримання під вартою з метою отримання від нього бажаної інформації, примусу з боку правоохоронних органів, та всупереч волі обвинуваченого (п. І, 11, стор. 51 вироку). При цьому суд зазначає, що долучений органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням висновок судово-медичного експерта № 1853 від 21.11.2017 не є спроможним спростувати факт застосування примусу внаслідок дій, що не пов`язаними з застосуванням фізичного насильства.

Суд апеляційної інстанції до таких висновків суду відносить критично та зауважує, що сам обвинувачений та його захисник ОСОБА_14 в ході судового розгляду будь-яких заперечень щодо законності затримання ОСОБА_8 не надавали. Більш того, і затримання ОСОБА_8 , і слідчий експеримент з ним проводились у присутності його захисника. За такого, органи досудового розслідування діяли в межах та спосіб, передбачений законом, насильницьких дій та заходів примусу щодо ОСОБА_8 не застосовували. Отже, висновки суду, щодо недопустимості доказу - слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 , з вищезазначених обставин, є неприйнятними.

Стосовно висновку суду про проведення медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_8 (висновок №1853 від 21.11.2017р.) за ініціативою органів досудового розслідування, як доведення того, що вони усвідомлювали відсутність добровільності дій ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту з ним, суд апеляційної інстанції зауважує, що експертиза була проведена відповідно до п 9.3. Правил внутрішнього розпорядку в ізоляторах тимчасового тримання органів внутрішніх справ України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 638 від 02.12.2008 затриманим та особам, стосовно яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, перед доставлянням в ІТТ проводиться первинний медичний огляд у закладах охорони здоров`я системи Міністерства охорони здоров`я України державної або комунальної форми власності з метою виявлення осіб, яким заподіяно тілесні ушкодження та які становлять епідемічну загрозу для оточення або потребують невідкладної медичної допомоги. За такого, органи досудового розслідування діяли в межах та спосіб, передбачений законом, насильницьких дій та заходів примусу відносно ОСОБА_8 не застосовували. А, отже, висновки суду, щодо недопустимості доказу - слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 , з вищезазначених обставин, є неприйнятними.

Крім того, в основу виправдувального вироку за п. п. 9, 12 ч.2 ст. 115 КК України (згідно зміненого обвинувачення п.п.6,12 ч. 2 ст. 115 КК України), ч.4 ст. 187 КК України щодо обох обвинувачених, суд також поклав визнання висновку судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_16 № 3437 від 29.01.2018р., недопустимим доказом, з огляд на те що експертне дослідження на виконання постанови слідчого було розпочате 18.11.2017р. о 13.32 год., в той час як відомості про кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні були внесенні до ЄРДР за № 0005022 о 14.45 год. (п.1 стор. 65 вироку). Таким чином, суд вважав, що дослідження, за результатами якого був складений висновок, було проведено до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, що є неприпустимим та само по собі тягне визнання цього висновку недопустимим доказом.

Колегія суддів, зауважує на формальний підхід суду першої інстанції до оцінювання доказів. Як встановлено судом апеляційної інстанції при дослідженні доказів, постанова слідчого про призначення судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_16 містить дату її призначення 18.11.2017 без зазначення конкретного часу вчинення процесуальної дії, що КПК України не вимагається, постанова містить номер кримінального провадження, який присвоюється системою автоматично, тобто слідчий прийняв процесуальне рішення у кримінальному провадженні вже після його реєстрації у ЄРДР.

При цьому, суд, порушуючи принцип змагальності процесу, без відповідних заперечень, доводів, пояснень тощо сторони захисту щодо допустимості висновку експерту, який ніким не оспорювався, прийняв рішення відносно вказаного доказу на підставі того, що розтин трупу розпочато експертом о 13.32 год., тобто до внесення відомостей в ЄРДР, позбавивши сторону обвинувачення подавати докази на підтвердження допустимості висновку судово-медичного експерта, зокрема щодо можливої помилки часу початку експертизи, що могла бути усунена у судовому процесі шляхом допиту експерту або вивченням облікової документації Бюро судово-медичної експертизи за клопотанням прокурора.

Визнання висновку судово-медичного експерта, який підтверджує наявність у потерпілої ОСОБА_16 тілесних ушкоджень та причину смерті останньої, недопустимим доказом потягло за собою незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню до обвинувачених, а саме: п.п. 6,12 ч.2 ст. 115 КК України та ч.4 ст. 187 КК України до ОСОБА_8 та безпідставного виключення з об`єму обвинувачення ОСОБА_7 п. п. б, 12 ч.2 ст. 115 КК України та кваліфікуючої ознаки розбою: «поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень» зі зміною правової кваліфікації на ч.3 ст. 187 КК України, що беззаперечно є підставою скасування судового рішення першої інстанції.

Винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в умисному вбивстві потерпілої ОСОБА_16 та в розбійному нападі на неї підтверджується поданими стороною обвинувачення та дослідженими судом апеляційної інстанції доказами в тому числі:

Відомостями, що містяться в протоколі огляду місця події АДРЕСА_1 та протоколі додаткового огляду місця події від 18.11.2017 року, відповідно до якого, в ході огляду місця події було виявлено труп ОСОБА_16 .

Висновками експерта №3437 від 29.01.2018 року. З яких вбачається, що смерть ОСОБА_16 настала від механічної асфіксії в результаті здавлення органів шиї руками. При судово-медичному досліджені трупа виявлені наступні тілесні ушкодження, синці в області зовнішнього кута лівого ока, на правій щоці та підборідді, на шиї справа, на передній поверхні грудної клітки в проекції лівої та правої ключиці, на передній поверхні правого плечового суглобу, травматична екстракція третього зуба на верхній щелепі справа та четвертого зуба зліва, крововиливи в м`які тканини шиї по боковій поверхні справа та зліва і задній поверхні зліва, перелом щитоподібного хряща по передній серединній лінії та верхнього правого ріжка, перелом грудини в третьому міжреберному проміжку з крововиливом в підлягаючі м`які тканини, переломи першого, другого ребер по середньо-ключичній лінії справа та другого третього ребер по середньо-ключичній лінії зліва з крововиливами в підлягаючі м`які тканини.

Висновки експерта підтверджують версію сторони обвинувачення, про те, що ОСОБА_8 з метою умисного вбивства ОСОБА_16 та заволодіння її майном, поклав вказану подушку на обличчя ОСОБА_16 та двома руками придавив її, а ОСОБА_7 в цей час, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , умисно коліном наступив на грудну клітку потерпілої та почав здійснювати натискання. В результаті таких дій обвинувачених і настала смерть потерпілої.

Відомостями, що містяться в протоколі про результати проведення аудіо-відео контролю місця, з яких вбачається, що ОСОБА_8 , перебуваючи в ІТТ, розповів особі, яка перебувала з ним в камері про те, що він вчинив з іншою особою, яка є неповнолітньою, умисне вбивство потерпілої.

Відомостями, що містяться в протоколі слідчого експерименту з ОСОБА_8 від 21.11.2017 року, в ході якого ОСОБА_8 в присутності захисника розповів та показав на місці, яким чином він разом з ОСОБА_7 вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_16 та яким способом та із застосуванням яких предметів ( а саме подушки) він вчинив умисне вбивство потерпілої. При цьому ОСОБА_8 вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 , в той час, як він поклав на обличчя потерпілої подушку, надавив на грудну клітку потерпілої коліном, після чого вони почули хруст кісток і потерпіла перестала подавати ознаки життя.

Показами обвинуваченого ОСОБА_7 , який в суді першої та апеляційної інстанції підтвердив, що він вчинив напад на потерпілу ОСОБА_16 та заволодів її майном, не заперечував, що від його дій настала смерть потерпілої.

Таким чином, проаналізувавши наведені обставини, колегія суддів, об`єктивно дослідивши та оцінивши всі зібрані та перевірені у судовому засіданні докази в їх повній сукупності, прийшла до переконання про доведеність «поза розумним сумнівом» винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187 КК України, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України.

На підставі досліджених доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали місце, ці діяння містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187 КК України, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, обвинувачені винні у їх вчиненні та підлягають покаранню.

Крім того, приблизно в кінці жовтня - на початку листопада 2017 року, більш точної дати встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, близько 05 год. 30 хв. ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 (який діяв повторно), реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом підбору комбінації кодового замка, проникли у складське приміщення, звідки таємно викрали майно ОСОБА_28 . З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та , ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_28 матеріальну шкоду на загальну суму 883 гривень.

Крім того, на початку десятих чисел листопада 2017 року, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, через незачинені двері, проникли у приміщення майстерні, належної ОСОБА_21 звідки таємно викрали майно останнього. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_21 матеріальну шкоду на суму 500 гривень.

Крім того, в період часу із 11.11.2017 по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_22 , яка знаходиться у підвальному приміщенні будинку, та таємно викрали компресор вартістю 1000 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_22 матеріальну шкоду на суму 1000 гривень.

Крім того, приблизно в період часу із 10.11.по 13.11.2017, більш точної дати та часу встановити під час досудового розслідування не надалось можливим ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний корисливий умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де шляхом віджиму вхідної двері проникли до підвального приміщення вказаного будинку, після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, проникли до приміщення майстерні належної ОСОБА_23 , та таємно викрали майно ОСОБА_23 , а саме компресор марки «Еіhel», вартістю 1000 гривень. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_23 матеріальну шкоду на суму 1000 гривень.

Крім того, 15.11.2017р. приблизно о 15:00 год., більш точного часу у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 перебував спільно з ОСОБА_8 біля двору домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ., де запропонував ОСОБА_8 вчити крадіжку металевої ванни з домоволодіння АДРЕСА_1 . На вказану пропозицію ОСОБА_7 . ОСОБА_8 погодився та вони спільно розробили план вчинення вказаного злочину, а саме: вирішили проникнути до вказаного домоволодіння через паркан, та вирішили вчинити злочин у вечірній час 17.11.2017, оскільки знали, що в домоволодінні будуть відсутні господарі. Після чого, 17.11.2017 приблизно о 21:00 год., підійшли до паркану вказаного домоволодіння та пересвідчившись, що на території домоволодіння відсутнє освітлення, проникли до вказаного домоволодіння через паркан, направились до літньої кухні, ривком відчинили вхідні двері літньої кухні та проникли до її приміщення. Далі, 17.11.2017 близько 21:00 год., ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , зайшли до приміщення ванної кімнати, де побачили металеву ванну вартістю 1340 грн. та почали її виносити з метою її подальшого збуту. Винісши вказану металеву ванну до приміщення літньої кухні, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , не змогли витягти її на вулицю, у зв`язку з її значними розмірами та вагою, тому залишили вказану ванну в приміщенні літньої кухні та покинули домоволодіння через паркан, тим самим не вчинили всі дії, які вони вважали необхідними ведення кримінального правопорушення до кінця з причин, що не належали від їх волі.

Так, виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні епізодів крадіжок майна, вчинених ними в період жовтня-листопада 2017 року, суд першої інстанції визнав недопустимими всі докази, що підтверджують вартість викраденого майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що органом досудового розслідування у кожному випадку мала бути призначена експертиза вартості викраденого майна.

Разом з тим, потерпілим ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 під час надання заяв про вчинення кримінальних правопорушень зазначена вартість належного їм викраденого майна. Більш того, обвинувачені і під час досудового розслідування, і під час судового розгляду не заперечували факту крадіжок у вищевказаних потерпілих та не оспорювали вартості викрадених речей.

Колегії суддів, не зрозуміла позиція суду щодо виправдання обвинувачених за епізодами викрадення чужого майна за наявності їх визнавальних показів та обставин, які ніким не оспорюються.

Виправдовуючи обвинувачених за ч.3 ст.185 КК України, суд також не взяв до уваги протокол від 20.11.2017р. пред`явлення ОСОБА_7 свідку ОСОБА_24 для впізнання за фотознімками та протокол від 20.11.2017р. пред`явлення ОСОБА_7 свідку ОСОБА_25 для впізнання за фотознімками, мотивуючи це тим, що вказані свідки під час судового розгляду кримінального провадження безпосередньо судом не допитувались, про їх допит у суді сторони, зокрема обвинувачення клопотань не заявляли.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказані протоколи пред`явлення особи для впізнання та не поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вказані письмові докази були у розпорядженні органу досудового розслідування на момент закінчення слідства та відкриті обвинуваченим та стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України. Будь-яких заперечень, пояснень тощо з боку сторони захисту ні під час досудового розслідування, ні розгляду справи по суті щодо вказаних документів не надходило. Більш того, обвинувачені визнавали свою вину у вчиненні злочинів у період жовтня-листопада 2017 року, тому сторони не наполягали на більш детальному дослідженні доказів за цими обставинами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вищевказані докази, є належними, допустимими та достовірними, взаємоузгоджуються між собою та відповідають дійсним фактичним обставинам вчинення кримінальних правопорушень, встановленим у судовому засіданні апеляційної інстанції та повністю підтверджують вину обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Щодо виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за епізодом незакінченого замаху на крадіжку металевої ванної з приміщення літньої кухні домоволодіння 17.11.2017р., суд апеляційної інстанції не погоджується з таким рішенням суду з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції зазначив про умисне «штучне» відокремлення слідчим під час внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей щодо вчинення одного і того ж кримінального правопорушення, що на думку суду, охоплювалось єдиним умислом. Судом зроблено висновок про те, що результати оглядів місця події злочинів, що мали місце 18.11.2017р. та зафіксовані у протоколах оглядів від 18.11.2017р. (з 08.00г. до 08.20г.) та 18.11.2017р. (з 09.00г. до 09.40г.) містили відомості про одночасне вчинення кримінального правопорушення, яке посягало на декілька об`єктів та предметів та мало отримати кваліфікацію, як ідеальна сукупність злочинів, а тому до ЄРДР мали бути внесені відомості про одне кримінальне правопорушення.

Така позиція суду є хибною, оскільки в даному випадку, одразу на місці події було встановлено щонайменше два факти вчинення злочинів, труп ОСОБА_16 та потерпілим виявлені сліди вчинення крадіжки майна з домоволодіння. В подальшому до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_17 за №0005022 внесені відомості за фактом виявлення трупу ОСОБА_16 , за ст.115 КК України та також на підставі заяви ОСОБА_17 за №00005023 за фактом викрадення майна з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.3 ст.185 КК України.

Окрім того, протоколи огляду місця події складені у різні проміжки часу одного дня та містять у собі відомості щодо різних приміщень домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (приміщення кімнати будинку та приміщення літньої кухні), у яких зафіксовано сліди вчинення різних за своєю природою кримінальних правопорушень. Колегія суддів вважає, незрозумілим посилання суду на рапорт слідчого ОСОБА_18 від 18.11.2017р., як формальну підставу для початку досудового розслідування кримінального провадження №0005022, оскільки підставою реєстрації слугувала саме заява ОСОБА_17 .

Більш того, факт окремого епізоду вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України знайшов своє підтвердження і в показах обвинуваченого ОСОБА_7 . Так, в ході допиту обвинувачений надав пояснення про те, що після того, як йому не вдалося витягти ванну з приміщення літньої кухні, останній тимчасово залишив домоволодіння. Потім, через деякий час, бажаючи заволодіти майном потерпілої вирішив повернутися та вчинити крадіжку саме з житлового будинку.

Такі ж покази, надав і обвинувачений ОСОБА_8 в ході проведення слідчого експерименту від 21.11.2017р. Суд апеляційної інстанції погоджується з думкою прокурора та вважає, що обвинуваченими ОСОБА_7 ОСОБА_8 вчинено різні епізоди злочинної діяльності, а не один продовжуваний злочин, як вважав суд першої інстанції. За такого, судом невірно надана правова оцінка діям обвинувачених за даним епізодом та безпідставно виключена з об`єму обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.

Разом з тим, 09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2017р. становив 1700 грн. тоді як вартість викраденого обвинуваченими за ч. 3 ст. 185 КК України майна становила 883 грн. (епізод кінець жовтня початок листопада 2017 року), 500 грн (епізод на початку десятих чисел 2017 року), 1000 грн (епізод із 11.11.2017р. по 13.11.2017р.) 1000 грн (епізод із 10.11.2017р. по 13.11.2017р.), що станом на день розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, може бути лише підставою для адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Між тим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, з проникненням у житло, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК України.

Так, ч. 3 ст. 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК).

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженої особи.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених як органом досудового розслідування, такі і судом апеляційної інстанції під час судового розгляду, в ході якого обвинувачені визнали свою вину та не заперечували фактичні обставини вчинення ними кримінальних правопорушень, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Оскільки обвинувачені визнали фактичні обставини інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та ч.3 ст.185 КК України і не заперечували фактів проникнення в житло потерпілих з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлювали, що житло, до якого вони проникають, перебуває у користуванні чужої особи.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність перекваліфікувати дії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за епізодами злочинної діяльності від жовтня-листопада 201 7 року, на початку десятих чисел листопада 2017 року, в період часу із 11 листопада по 13 листопада 2017 року, в період часу 10 листопада по 13 листопада 2017 року та 15 листопада 2017 року з ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України за незаконне проникнення до житла та іншого приміщення потерпілих.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року (справа № 405/9034/21, провадження № 51-509км24).

Крім того, відповідно до оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, події якого відбулися 12 квітня 2015 року.

Разом з цим, кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.185, ч.1 ст.162 КК України згідно ст.12 КК України відносяться до кримінальних проступків.

Згідно обвинувального акта, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень, події яких відбулися у жовтні-листопад 2017 року, а ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України, подія якого відбулася у квітні 2015 року.

Відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 49 КК України, на момент судового розгляду кримінального провадження минув строк давності притягнення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України та ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Правилами абзацу першого частини 3статті 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання.

Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Отже, суд апеляційної інстанції, з урахуванням викладеного вище, враховуючи згоду обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на звільнення їх від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України , а ОСОБА_7 також за ч.1 ст.185 КК України з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, дійшов висновку, що обвинувачені підлягають звільненню від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 162 КК України та за ч.1 ст.185 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з чим кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, підлягає закриттю у зв`язку зі спливом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за ч.1 ст.162 КК України та ОСОБА_7 , за ч.1 ст.185 КК України підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до особливо тяжких злочинів (п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, ч.4 до ст.187 КК України) , особу винного, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, обставини, що пом`якшують покарання згідно з ст.66 КК України - вчинення злочину неповнолітнім, обставини, що обтяжують покарання згідно з ст. 67 КК України, вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка перебувала в безпорадному стані.

За таких обставин, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства є неможливим, а тому йому слід призначити покарання за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років з урахуванням положень ч.2 ст.98 КК України без конфіскацією майна, за п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з урахуванням положень ч.2 ст. 98 КК України без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років без конфіскації майна.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до особливо тяжких злочинів (п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, ч.4 до ст.187 КК України) , особу винного, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, обставин, що пом`якшують покарання визначених ст.66 КК України не встановлено, та обставиною, що обтяжує покарання згідно з ст. 67 КК України є вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка перебувала в безпорадному стані.

За таких обставин, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції його від суспільства є неможливим, а тому йому слід призначити покарання за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього належного йому майна, за п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року, стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ухвалити новий вирок відповідно до положень ст. 420 КПК України.

Керуючись ст. 98, 102 КК України, ст. 376, 405, 407, 409, 412, 417, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

У х в а л и в : :

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури м. Миколаєва ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року, стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187 КК України та п.п. 6,12 ч.2 ст. 115 КК України.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років з урахуванням положень ч.2 ст. 98 КК України без конфіскації майна;

за п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з урахуванням положень ч.2 ст. 98 КК України без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років без конфіскації майна.

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187 КК України та п.п. 6,12 ч.2 ст. 115 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього належного йому майна;

за п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна.

За епізодами злочинної діяльності ОСОБА_7 від жовтня листопада 2017 року, на початку десятих чисел листопада 2017 року, в період часу із 11 листопада по 13 листопада 2017 року, в період часу 10 листопада по 13 листопада 2017 року та 15 листопада 2017 року дії ОСОБА_7 кваліфікувати за ч.1 ст. 162 КК України.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст. 185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за обвинуваченням за ч.1 ст. 162 та ч.1 ст. 185 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

За епізодами злочинної діяльності ОСОБА_8 від жовтня листопада 2017 року, на початку десятих чисел листопада 2017 року, в період часу із 11 листопада по 13 листопада 2017 року, в період часу 10 листопада по 13 листопада 2017 року та 15 листопада 2017 року дії ОСОБА_8 кваліфікувати за ч.1 ст. 162 КК України.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч.1 ст. 162 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 07.05.2025 року.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02.12.2017 року по 06.05.2025 року (включно) з розрахунку день за день.

Строк покарання ОСОБА_8 рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з дня затримання ОСОБА_8 .

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20.11.2017 року по 29.11.2021 року (включно) з розрахунку день за день.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскарженим безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: