ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2183/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/676/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Колабораційна діяльність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-прокурора ОСОБА_6 ,

-обвинуваченої ОСОБА_7 ,

-захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2024 року відносно ОСОБА_7 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Петропавлівка, Куп`янського району, Харківської області, з вищою освітою, заміжньої, має на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої.

визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 111-1, ч.5 ст. 111-1 КК України та призначено їй покарання:

- за ч.3 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у закладах освіти строком на 10 років;

- за ч.5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у закладах освіти строком на 15 років, з конфіскацією майна, належного їй на праві приватної власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у закладах освіти строком на 15 років, з конфіскацією майна, належного їй на праві приватної власності.

Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено рахувати з дати набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 01.02.2023по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі

Як установив суд, Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною та незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагськими конвенціями 1907 року, IV Женевськими конвенціями 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Діючи в порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент російської федерації (далі - рф) ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на даний час досудовим розслідуванням представники влади рф, всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору що нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 №36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 314 (XXIX), підготували та розв`язали агресивну війну та військовий конфлікт підрозділів ЗС РФ на території України.

24.02.2022 на виконання вищевказаного злочинного наказу військовослужбовці збройних сил рф шляхом збройної агресії, із загрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Харківській, Донецькій, Луганській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та вчинили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське або оборонне значення, та вчинили окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України з порушенням порядку, встановленого Конституцією України, яка триває до теперішнього часу та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Воєнний стан неодноразово продовжувався указами Президента України, в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.02.2023 № 58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 5 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Законом України від 07.02.2023 №8419 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Законом України від 22.05.2022 № 2265-ІХ «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україні» російська федерація визнана державою-терористом (державою-агресором).

З початку військової агресії рф, на територіях, які опинилися в окупації, серед яких було і м. Куп`янськ, Харківської області, представники держави-агресора створили незаконні органи влади, які розпочали впроваджувати політичні та освітні стандарти рф.

03.06.2022 на території м. Куп`янськ Харківської області групою осіб з числа громадян України було здійснено підписання протоколу засідання щодо створення окупаційної адміністрації держави-агресора на території Харківської області під назвою «тимчасова цивільна адміністрація Харківської області», що створена та функціонує в інтересах російської федерації та обрання її керівника громадянина України ОСОБА_10 . Надалі вказаний незаконний орган був перейменований в «тимчасову військово-цивільну адміністрацію Харківської області».

10.06.2022 головою т.зв «временной гражданской администрацией Харьковской области» ОСОБА_11 видано наказ №9/22 від 10.06.2022, згідно якого затверджено утворення районних окупаційних адміністрацій держави-агресора на тимчасово окупованій території Харківської області, а саме: т.зв. «временной гражданской администрацией Волчанского района Харьковской области» адміністративний центр у м. Вовчанськ), т.зв. «временной гражданской администрацией Ізюмского района Харьковской области» (адміністративний центр у м. Ізюм), т.зв. «временной гражданской администрацией Купянського района Харьковской области» (адміністративний центр у м. Куп`янськ). т.зв. «временной гражданской администрацией Харьковського района Харьковской области» адміністративний центр у сел. Козача Лопань).

18.07.2022 головою т.зв «временной гражданской администрацией Харьковской области» ОСОБА_11 видано наказ №УГ-55/22 від 18.07.2022 щодо перейменування назви вказаного незаконного органу в «военно-гражданскую администрацию Харьковской области», згідно п. 2 якого також перейменовано районні підрозділи вказаної окупаційної адміністрації держави-агресора на т.зв. «военно-гражданские администрации». Зміна назви органів здійснено з врахуванням повного правонаступництва із збереженням прийнятих ними реквізитів та організаційно-штатної структури відповідно до п. 3 вказаного наказу.

Крім того, у складі т.зв. «военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» було створено структурний підрозділ - «Отдел образования ВГА Купянского района Харьковской области». До завдань вказаного підрозділу входило створення закладів освіти на території Куп`янського району Харківської області, підбір та призначення на посаду їх директорів, загальна організаційна, матеріально-технічна, інформаційна підготовка новостворених закладів світи до навчального процесу відповідно до стандартів російської федерації та надання відповідних консультацій та методично-рекомендаційних матеріалів їх керівникам.

Так,у невстановлений у ході досудового слідства час, але не пізніше серпня 2022 року, у громадянки України ОСОБА_7 виник кримінальний протиправний умисел, спрямований на зайняття посади «и.о. заместителя начальника начальника отдела образования Временной гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (адреса розташування: Харківська область, м. Куп`янськ. вул. Студентська. 2), з метою виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області.

Для реалізації свого кримінально протиправного умислу, ОСОБА_7 12.08.2022 погодилась на призначення на посаду «и.о. заместителя начальника начальника отдела образования Временной гражданской администрации Купянского района Харьковской области».

У період з 12.08.2022 по вересень 2022 року, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, діючи умисно та протиправно, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області, проводила наради з трудовим колективом та обговорювала на них впровадження стандартів освіти рф за новими підручниками, організовувала виїзд вчителів до рф з метою їх подальшої перекваліфікації та/або переатестації, впроваджувала підручники російською мовою для організації нового навчального процесу, надавала вказівки окремим підлеглим працівникам щодо їх професійної діяльності, погоджувала найм працівників у відділ.

Крім цього, у невстановлений у ході досудового слідства час, але не пізніше серпня 2022 року, у громадянки України ОСОБА_7 виник кримінальний протиправний умисел, спрямований на зайняття посади «и.о. заместителя начальника начальникаотдела образования Временной гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (адреса розташування: Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Студентська. 2), з метою проведення діяльності, спрямованої на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти на тимчасово окупованій території Куп`янського району Харківської області.

Для реалізації свого кримінально протиправного умислу, ОСОБА_7 12.08.2022 погодилась на призначення на посаду «и.о. заместителя начальника начальника отдела образования Временной гражданской администрации Купянского района Харьковской области».

У період з 12.08.2022 по вересень 2022 року, ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, діючи умисно та протиправно, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти на тимчасово окупованій території Куп`янського району Харківської області, проводила наради з трудовим колективом та обговорювала на них впровадження стандартів освіти рф за новими підручниками, організовувала виїзд вчителів до рф з метою їх подальшої перекваліфікації та/або переатестації, впроваджувала підручники російською мовою для організації нового навчального процесу, надавала вказівки окремим підлеглим працівникам щодо їх професійної діяльності.

ОСОБА_7 за вчинення колабораційної діяльності, а саме: добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеній на тимчасово окупованій території, обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та здійснення дій спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора в закладах освіти, обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною та призначити їй покарання за ч. 3 ст. 111-1 КК України - 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 15 років; за ч. 5 ст. 111-1 КК України - 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 15 років з конфіскацією майна. За ст. 70 КК України шляхом поглинання - 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування строком на 15 років з конфіскацією майна.

Вказує, що ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки України, виконуючи особливу роль особи, яка вчинила колабораційну діяльність, спричинила вкрай негативні наслідки для впровадження повноцінного освітнього процесу в Україні та функціонування законних органів влади в державі. У зв`язку з чим, призначення законного та достатнього покарання за ч. З, ч. 5 ст. 111-1 КК України є актуальним питанням в період воєнного стану країни.

Небезпека колабораційної діяльності у закладах освіти полягає в тому, що дітям викладають картину світу, яка відрізняється від реальності та є ворожою до України. Крім того, через малий вік, у зв`язку з формуванням особистості та становленням поглядів, діти можуть легше піддаватися пропаганді й маніпуляціям.

Вважає, що призначене ОСОБА_7 за вироком суду покарання, з урахуванням особливостей вчинених кримінальних правопорушень та наслідків їх вчинення, з урахуванням особи обвинуваченої, за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Окрім цього, ОСОБА_7 винною себе у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України не визнала, у скоєному не розкаялась.

Судом не враховано, що обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України - є вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Також, суд, призначаючи обвинуваченій покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у закладах освіти, призначив некоректне покарання, оскільки таке його формулювання не позбавляє засуджену права займатись відповідною діяльністю в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги у сфері освіти.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок змінити, визнати ОСОБА_7 невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України та виправдати її в цій частині на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю того, що в її діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Вважає, що висновки суду не відповідають встановленим під час розгляду кримінального провадження, фактичним обставинам.

Свідки, які вказували про добровільність зайняття посади обвинуваченої, жодних фактичних відомостей не надали, про обставини призначення на посаду не знали.

Інші покази свідків лише підтверджують обвинувачення за ч.3 ст. 111-1 КК України.

Будь яких інших доказів добровільного зайняття посади, стороною обвинувачення не надано.

Також наголошує на тому, що до матеріалів справи залучені ніким не завірені копії указів, положень і таке інше (аркуші справи 177-192, 200-212) походження яких невідоме.

Вказані докази є недопустимими, проте судом вони покладені в основу обвинувального вироку.

Опечатування коробок з документами, які були знайдені у будівлі Куп`янської міської ради, не було здійснено. Хто де та коли знайшов ці речі невідомо.

Наголошує на тому, що обвинувачена чітко пояснила хронологію подій, зокрема зазначила про обставини затримання її військовослужбовцями російської федерації, які відвезли її до відділку поліції, де із застосуванням фізичного впливу та погрозами життю її неповнолітньої дочки заставили піти на співпрацю з окупаційною адміністрацією.

Вказані обставини підтвердили і свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , проте суд критично поставився до їх показань, з чим захисник не погоджується.

Обвинувачена ОСОБА_7 також не погодилась з оскаржуваним вироком.

В своїй апеляційній скарзі, обвинувачена просить переглянути вирок в частині визнання її винною за ч.5 ст. 111-1 КК України та звернути увагу на рішення в частині конфіскації майна, оскільки неповнолітня донька проживає в квартирі, яка має бути конфіскована.

Вказує, що повністю визнає вину за ч.3 ст. 111-1 КК України, готова нести відповідальність за вчинене.

При цьому, щодо іншої частини обвинувачення, вказує, що змушена була працювати, перебувала у стані крайньої необхідності, з метою усунення небезпеки, яка загрожувала їй та членам її сім`ї

Працювала під тиском, під впливом фізичного примусу, а також під психологічним впливом шляхом залякування.

Також вважає, що свідки сторони обвинувачення були упередженими.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційних скарг сторони захисту, думку ОСОБА_7 та її захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.111-1, ч.3 ст. 111-1 КК УкраїниКК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка, зокрема показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

Покази зазначених свідків є логічними, послідовними та несуперечливими.

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснювала, що до окупації працювала на посаді голови Петропавлівської сільської пади. Знайома із ОСОБА_7 15-20 років, працювали вчителями. З початку червня 2022 року вона всіх зібрала і провела збори, були присутні 30 осіб, у тому числі Книш, роздрукували статтю колабораціонізм, всі ознайомились. Вона на співпрацю не пішла. Її заступник ОСОБА_22 , працювати пішов. В червні провели педраду, були присутні вчителі, близько 100 чоловік, у тому числі ОСОБА_23 . Виступила, що ми Україна, працюємо по українській програмі, отримуємо заробітну плату з бюджету України. Виступила ОСОБА_23 , висловилась, що працюємо по українській програмі, але через тиждень ОСОБА_23 їздила по вчителям і організовувала другу педраду без її участі. Від людей чула, що ОСОБА_23 вела засідання російською мовою, працювала за російськими книжками. Вона надавала час ОСОБА_23 подумати. Потім вона принесла заяву на звільнення і вони її звільнили. Після вона зателефонувала ОСОБА_24 , в.о. голови військової адміністрації керівнику і повідомила, що під керівництвом ОСОБА_22 і ОСОБА_23 відбулась педрада і запропонувала не видавати заробітну плату всім, хто пішов на співпрацю. На нараді ОСОБА_23 представляла директора Петропавлівської школи, вивезла глядацькі крісла з будинку культури, наказала поміняти всі назви, перефарбувати.

До 1 вересня все було переписано і перефарбоване.

Книш зайняла посаду заступника начальника відділу освіти ОСОБА_25 .

У фейсбук бачила, що ОСОБА_23 була присутні на нарадах перед 1-м вересня в адміністрації. Книш проводила нараду у Петропавлівській школі із ОСОБА_22 наприкінці червня 2022 року.

Питання були по підручниках, співпрацю, про майбутнє існування школи.

На нараді були присутні виключно працівники освіти.

Вчителі їздили на перекваліфікацію до рф, вони про це самі розповідали. По всім школам завезли російській підручники.

Коли ОСОБА_23 працювала під Українським прапором, то дійсно працювала дуже гарно, по роботі не було ніяких зауважень.

Під час окупації ОСОБА_23 вела себе дуже активно, пішла працювати вона добровільно, ніхто не примушував.

Виїхати з окупації була можливість, або через росію, або через Печеніги.

Також пояснила, що її затримали співробітники ФСБ, затримував співробітник із позивним « ОСОБА_26 », обшук проводів співробітник із позивним « ОСОБА_27 ».

Спочатку затримали чоловіка, потім її. Вона відмовилась співпрацювати, їй не погрожували. Наприкінці червня виїхала з окупації через Печеніги. Книш почала співпрацювати в червні. ОСОБА_28 , ОСОБА_29 і багато інших розповідали про ОСОБА_23 .

Після звільнення з роботи, ОСОБА_23 почала її уникати.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції пояснювала, що працювала директором Петропавлівського ліцею. Їй відомо, що після вторгнення рф до України, Книш працювала начальником відділу освіти. У червні пішли у відпустку. На 10 червня до неї приїхали ОСОБА_23 , ОСОБА_22 і сказали, прийти на збори. ОСОБА_22 провів збори, після ОСОБА_23 провела збори, спілкувалась російською мовою, казала, що будуть працювати за російською програмою, завезуть підручники. Такий був вислів «треба крутитись».

ОСОБА_30 керував ОСОБА_22 . Книш займала посаду начальника відділу освіти, а потім заступника ОСОБА_25 . Директора школи представляла на нараді як заступник ОСОБА_31 . Книш відповідала за програми освіти, яку програму бєлгородську або іншу. Книш сама до неї приїздила, вона була за кермом, повідомила про нараду трудового колективу, це була друга неділя червня. Перша нарада виступав ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ухилялась відповідей про співпрацю, друга нарада у червні представляли директора школи. ОСОБА_32 очолив весь район, ОСОБА_23 була його заступником.

На початку липня другу нараду проводила ОСОБА_23 в актовому залі приміщення ліцею, вела нараду російською мовою, казала, що привезуть підручники та програму, часи для вчителів залишаться, вчителі пройдуть перекваліфікацію. Це розповідала безпосередньо ОСОБА_23 . Вона повідомляла, як відбудеться освітній процес. Військових у ліцеї не було. 1 вересня пішли під російським прапором. Вона бачила фото у мережі Інтернет, де ОСОБА_23 і ОСОБА_32 їздили у Луганськ. Співпрацювати йшли добровільного, ніхто нікого не примушував. З окупації можливість виїхати була через Печеніги або через рф та Європу. Вважає, що ОСОБА_23 могла виїхати. Примусу ніякого не було, жодного разу не чула.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 пояснив, що наприкінці травня закінчили навчальний рік. У травні відбулись збори, ОСОБА_22 був ініціатором.

Він попередив ОСОБА_23 , що не буде виконувати обов`язки директора, написав заяву на звільнення. 01.08 представили нового директора школи ОСОБА_33 .

Книш працювала начальником відділу освіти, він працював директором шкоди під її керівництвом 3 роки. Навчальний рік закінчили за українською програмою. Після у червні 2022 року ОСОБА_23 запропонували посаду заступника начальника відділу освіти окупаційної влади. Два рази були зустрічі: травень-червень за присутності ОСОБА_23 , де обговорювали питання, як далі працювати повинні були перейти на навчання російською мовою, вчителі пройти курси. Книш доповідала про ці питання, пояснювала, другу нараду проводила ОСОБА_23 і представили нового директора начального закладу, питання заробітної плати та інше також доповідала ОСОБА_23 . Наприкінці травня вони із ОСОБА_23 поспілкувались, він сказав, що працювати не буде, тиску на нього не було, нормально відреагували. У відділі кадрів написав заяву про звільнення. На нарадах сторонніх осіб, військових не було. Книш займалась перекваліфікацією вчителів, складанням списків, відправкою на навчання, завезли нові підручники 1 вересня. Чи добровільно ОСОБА_23 виконувала свої обов`язки він не знає, фактів тиску він не бачив. Фактів погроз він не бачив. Друга нарада була у форматі запитання відповіді. З боку нового директора був певний психологічний тиск на вчителів

Таким чином свідки, покази яких узгоджуються між собою, підтвердили в повному обсязі фактичні обставини справи, а саме те, що обвинувачена займала посаду, проводила наради, на яких виступала і виступи проводила російською мовою, поводила себе активно, в спілкуванні з іншими колегами сторонніх осіб не було, повідомляла на нарадах про необхідність з боку вчителів пройти навчання для можливості в подальшому навчати дітей за новою російською програмою.

Також вказані свідки підтвердили, як обставини вільного виїзду на підконтрольну Україні територію та назвали відповідний маршрут, яким скористались самі, так і повідомили про об`єктивну можливість відмовитись від своєї посади.

Зокрема свідок ОСОБА_15 відмовилась займати посаду у новоствореній адміністрації та в подальшому виїхала на підконтрольну Україні територію. Жодного тиску на неї з цього приводу не здійснювали.

Свідок ОСОБА_17 займав посаду директора школи, проте в подальшому відмовився займати посаду, написав заяву по звільнення, яку прийняли і жодного на нього тиску не здійснювали.

Вказані покази повністю підтверджують подію злочинів та причетність до неї обвинуваченої.

Більшість свідків особисто бачили дії ОСОБА_7 , оскільки були її колегами, при цьому ОСОБА_7 жодній особі не повідомляла про те, що такі дії нею здійснювались під тиском.

Доводи обвинуваченої про те, що в неї не було фінансової можливості сплатити певну суму щоб відкупитись та в подальшому виїхати на підконтрольну Україні територію, також не підтверджуються доказами.

По перше, жодних відомостей, які б підтверджували існування вимоги до обвинуваченої сплатити суму для виїзду, матеріали справи не містять.

Такі докази не були надані і стороною захисту, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

По друге, жоден допитаний свідок не повідомив про те, що ОСОБА_7 намагалась знайти кошти, про які вона зазначає в своїй апеляційній скарзі.

Наприклад обвинувачена могла отримати в борг кошти для виїзду.

Проте таких спроб ОСОБА_7 не здійснювала.

Більш того, така версія ОСОБА_7 є досить суперечливою, оскільки спочатку обвинувачена зазначає про здійснення фізичного та психологічного тиску на неї, зокрема погрози на адресу її дитині та її сім`ї, а потім ОСОБА_7 повідомляє про можливість сплатити кошти та виїхати.

За вказаних обставин, колегія суддів критично ставиться до версії сторони захисту про наявність примусу обвинуваченої до співпраці та обставин неможливості виїхати на підконтрольну Україні територію.

Зібрані докази у справі свідчать про протилежне.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що вказані свідки надали суперечливі покази та намагались оговорити обвинувачену також не знайшли свого підтвердження.

Покази свідків обвинувачення характеризуються своєю узгодженістю, об`єктивністю та правдивістю, підстав сумніватись у показах вказаних свідків відсутні.

Натомість, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про критичне ставлення до показів родичів, сусідки та подругиобвинуваченої.

Так чоловік обвинуваченої ОСОБА_12 повідомив, що після повернення дружини з райвідділу, не бачив у неї будь-яких ушкоджень, потім додав, що можливо бачив дві цяточки, які швидко зникли. Свідок ОСОБА_13 , яка є матір`ю ОСОБА_7 повідомила, що бачила подряпини на кисті, синяк чи то на лиці, чи то на руці. н/л ОСОБА_14 , яка є донькою ОСОБА_7 , зазначила, що бачила у матері великий синець на плечі.

Таким чином, вказані покази є суперечливими.

Крім того, вказані свідки перебувають з останньою у дружніх стосунках, та прямо зацікавлені у виправданні ОСОБА_7 за злочин, передбачений ч.5 ст. 111-1 КК України, що суттєво впливає на об`єктивність наданих показів і намагання їй допомогти у ситуації, що склалась.

Жоден із свідків не повідомляв про наявність кайданок та чорного мішка на голові обвинуваченої під час її транспортування до райвідділу. Крім того, жоден зі свідків, допитаних в судовому засіданні в суді першої інстанції, не підтвердив про наявність у ОСОБА_7 видимих тілесних ушкоджень, або будь-якого пригніченого стану під час проведення нарад. ОСОБА_7 вела себе у звичайний спосіб, була активною. Будь-яких сторонніх осіб на нарадах, які проводились ОСОБА_7 , ніхто не бачив. Крім того, як зазначила свідок ОСОБА_15 , коли їй запропонували співпрацювати, вона відмовилась, їй не погрожували. Свідок ОСОБА_16 пояснила, що примусу ніякого не було, жодного разу про це не чула.

Таким чином, не зважаючи на той факт, що обвинувачена ОСОБА_7 свою провину в судовому засіданні в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції визнала частково, її винуватість підтверджується об`єктивною сукупністю доказів, зібраних у кримінальному провадженні в ході досудового розслідування, наданих стороною обвинувачення та перевірених в ході судового розгляду обвинувального акту.

Фактичні дані, на підставі яких суд встановив обставини цього кримінального провадження містяться також в інших досліджених доказах, які також є належними та допустимими.

Зокрема судом були досліджені лист т. зв. «и.о. начальника отдела образования ВГА Купянского района» ОСОБА_34 щодо учасників делегації, які повинні їхати для обміну досвідом до м. Бєлгорода (серед яких і ОСОБА_7 );

- Список «сотрудников аппарата управления отдела образования ВВГА Купянского района», в якому зазначено, що ОСОБА_7 займає посаду «и.о. заместителя начальника» т.зв. «Отдела образования»;

- Документи щодо розрахунку заробітної плати працівникам т. зв «Купянской ВГА» (у т. ч. і ОСОБА_7 );

- Приказ т.зв. «и.о. главы временной гражданской администрации Купянського района Харьковськой области ОСОБА_35 от 12.08.2022 №126-лс» яким «назначено ОСОБА_36 исполняющей обязанности заместителя начальника отделаобразования Временной гражданской администрации Купянского района Харьковской области»;

- інші документи, виявлені на місці функціонування окупаційної адміністрації після звільнення м. Куп`янська.

Вказані докази є документами в розумінні ст. 99 КПК України, вони отримані з додержанням вимог КПК, зокрема, ст. 93, належним чином оглянуті та долучені до матеріалів кримінального провадження, а тому вони є належними та допустимими доказами.

З урахуванням зазначеного вище, доводи захисника щодо недопустимості зібраних стороною обвинувачення доказів, слід вважати необґрунтованими.

Стороною обвинувачення доведено законність джерела та способу отримання доказів. Їх отримано належним суб`єктом, в межах строків досудового розслідування.

Згідно з положеннями ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом першої інстанції докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Підстав для визнання доказів недопустимими судом апеляційної інстанції не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

Усі досліджені докази відкриті стороною обвинувачення стороні захисту у порядку статті 290 КПК. Необхідність подання суду документів у копіях обґрунтовано прокурором належним чином.

Сторонами не наведено достатніх фактів, що свідчили б про недостовірність будь-якого із поданих доказів. Тому докази є достовірними.

Порушення права обвинуваченої на захист також не вбачається, обвинувачена була забезпечена кваліфікованим захисником, позиція захисту була активною, весь час, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду, ОСОБА_7 була представлена захисником.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

В своїй апеляційній скарзі, обвинувачена зазначає, що визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України.

При цьому обставини вчинення, кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України заперечує.

Така позиція обвинуваченої є незрозумілою, оскільки ОСОБА_7 визнає здійснення нею дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора в закладах освіти.

При цьому вказує, що займала посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеній на тимчасово окупованій території, не добровільно, а під примусом.

Виходить, що ОСОБА_7 здійснювала дії, спрямовані на впровадження стандартів освіти держави-агресора в закладах освіти без примусу, а посаду займала під примусом.

Проте інкриміновані обвинуваченій дії, в даній справі, є взаємопов`язаними, оскільки саме зайняття посади надавало обвинуваченій можливість впроваджувати стандарти освіти держави-агресора.

Отже, вказані обставини, додатково свідчать про нещирість обвинуваченої та фактично про намагання з боку обвинуваченої уникнути покарання за вчинене, шляхом часткового визнання фактичних обставин справи та таким чином звуження обсягу обвинувачення, а відповідно і розміру покарання.

Отже, дослідивши всі зібрані докази, суд першої інстанції прийшов до цілком правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

З огляду на вказане, колегія суддів відкидає доводи сторони захисту щодо оспорювання фактичних обставин справи.

При цьому судом першої інстанції, сторонам були створені належні та рівні умови для реалізації своїх прав.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає. що наведені в апеляційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині доведеності вини обвинуваченої, а також щодо незгоди з наданою судом оцінкою окремих доказів, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність в цій частині.

Окрім вказаного, в апеляційних скаргах містяться доводи, щодо незгоди з призначеним ОСОБА_7 покаранням.

Прокурор просить призначити обвинуваченій більш суворе основне та додаткове покарання, а обвинувачена просить покарання пом`якшити. Зокрема і в частині конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Так, судом враховано тяжкість вчинених обвинуваченою кримінальних правопорушень, які відноситься до категорії тяжких та нетяжких злочинів, конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченої.

Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що обвинувачена раніше не судима, має постійне місце мешкання, має на утриманні одну неповнолітню дитину.

Також судом першої інстанції було враховано її вік та стан здоров`я, багаторічну сумлінну працю обвинуваченої у закладах освіти Харківської області у попередні роки, її позитивні характеристики, наявність у ОСОБА_7 подяк та грамот за сумлінну педагогічну працю, високий рівень професійної діяльності, у тому числі позитивні характеристики, які надали свідки обвинувачення під час їх допиту в судовому засіданні, зокрема свідком ОСОБА_15 , яка вказала, про те, що коли Книш працювала під Українським прапором, то дійсно працювала дуже гарно, по роботі не було ніяких зауважень.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченої, судом першої інстанції не встановлено.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов до цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій остаточного основного покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Також судом першої інстанції було обґрунтовано призначеного додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у закладах освіти строком на 15 років та конфіскацію майна, належного їй на праві приватної власності.

Сторона обвинувачення в своїй апеляційній скарзі наголошувала на невідповідності додаткового покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Прокурор зазначив про необхідність розширення посад, які належить заборонити займати обвинуваченій.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами прокурора з огляду на наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Саме використовуючи свої дискреційні повноваження, суд першої інстанції прийшов до цілком обґрунтованого рішення, щодо додаткового покарання.

При цьому, районним судом було враховано сферу публічного життя, в якій обвинуваченою було вчинено злочинні дії, а відповідно саме в цій частині було призначено покарання у виді заборони займати посади строком на 15 років.

Всі обставини, на які посилалася сторона захисту та сторона обвинувачення, як на підставу для призначення менш чи більш суворого покарання, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, такі апеляційні доводи слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та не можуть вважатися достатніми підставами для зміни чи скасування вироку в частині призначеного покарання.

З урахуванням вище наведеного, на думку колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, є співрозмірним протиправному діянню ОСОБА_7 , необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень і не може вважитися явно несправедливим внаслідок суворості чи м`якості, у зв`язку з чим апеляційні скарги в цій частині також підлягають відхиленню.

Таким чином вирок суду є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченою, яка перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення їй копії цієї ухвали.

Головуючий

Судді