КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/341/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 397/86/22 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія- ст. 392 ч. 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 , ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.04.2025, якою у межах кримінального провадження № 0000880 від 16.11.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 02.06.2025.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № 0000880 від 16.11.2021 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України (ЄУН 397/86/22).

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні нападу з метою заволодінням чужим майном, поєднаним із погрозою насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникнення у житло.

ОСОБА_8 , у співучасті із іншими особами, 02.08.2021, реалізуючи виниклий умисел на незаконне відкрите заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 , вночі прибули до домоволодіння останньої, де вона перебувала разом із двома неповнолітніми дітьми. Оскільки потерпіла не погодилась відчинити двері та впустити ОСОБА_8 та інших до свого домоволодіння, ОСОБА_8 , діючи спільно та узгоджено. за змовою із іншими учасниками злочинного нападу, вибили скло у вікнах будинку, зняли вхідні двері та проникли до будинку. ОСОБА_8 чинив опір потерпілої, схопивши її за руку. Під час викрадення іншим учасником групи грошових коштів, ОСОБА_8 продовжував утримувати ОСОБА_9 із застосуванням фізичної сили, перевівши її до іншої кімнати, погрожуючи застосуванням фізичного насильства та зґвалтуванням, спричинив ударів кулаком в область спини, нижньої частини живота, чим завдав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких. Після чого ОСОБА_8 та інші особи, що вчинили напад, з місця вчинення злочину зникли, грошовими коштами потерпілої розпорядились на власний розсуд.

У межах даного кримінального провадження, під час судового слідства встановлено, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого, закінчується 04.04.2025.

Разом із тим, розгляд судом першої інстанції у складі колегії суддів питання про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 у порядку ст. 331 КПК України - унеможливлений перебуванням судді у складі колегії суддів ОСОБА_10 на лікарняному

За таких обставин головуючий суддя, пославшись на положення ст. 615 ч. 6 КПК України, з урахуванням позиції Конституційного Суду № 8-р(ІІ)/2024 від 18.07.2024 у справі № 3-88/2022 (205/22, 114/24), наголосивши, що суд не здійснює продовження строку тримання обвинуваченого під вартою автоматично, а розглядає вказане питання із забезпеченням прав учасників судового розгляду, здійснюючи судовий контроль на предмет наявності чи відсутності ризиків, що виправдовують потребу у подальшому триманні обвинуваченого під вартою, із постановленням умотивованого рішення, розглянув одноособово питання доцільності продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою.

Встановивши наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зваживши обставини, передбачені ст. 178 КПК України, суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Із судовим рішенням судді не погоджується обвинувачений, оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про продовження стосовно нього строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Свої вимоги обґрунтовує такими доводами.

Загальний строк тримання його під вартою - перебуває поза межами розумного, не є співмірним меті його застосування; він перебуває під вартою понад три роки; його процесуальна поведінка може бути забезпечена застосуванням інших запобіжних заходів.

Адвокатом ОСОБА_7 подавалось також пояснення до апеляційної скарги обвинуваченого, де ставилось питання про скасування ухвали суду першої інстанції та застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу.

Проте, обвинуваченим ОСОБА_8 у Кропивницький апеляційний суд скеровані заперечення щодо вказаних пояснень адвоката та будь-яких дій адвоката у даному апеляційному розгляді.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у клопотання прокурора про продовження тримання його під вартою, обвинувачений вказав, що просить не застосовувати щодо нього жодних запобіжних заходів і не погоджується із застосуванням щодо нього будь-яких запобіжних заходів, думку адвоката ОСОБА_7 на підтримку процесуальної позиції свого підзахисного, думку прокурора на заперечення апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин (справи «Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.

Обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення - викладені вище.

У межах даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 10.02.2022.

Кримінальне правопорушення є тяжким, умисним, корисливим, насильницьким, інкриміноване вчиненням групою осіб, із кваліфікованими ознаками.

Карається вчинення інкримінованого кримінального правопорушення позбавленням волі на строк до восьми років.

Наразі у кримінальному провадженні триває судове слідство.

Враховуються й обставини, передбачені ст. 178 КПК України: обвинувачений ОСОБА_8 не має міцних соціальних зв`язків, безробітний, суспільно-корисною працею не займається, сталого, законного джерела доходу, засобів для існування не має, негативно характеризований, не одружений, без утриманців.

Обвинувачений не судимий, проте, як встановлено, стосовно нього на розгляді місцевого суду знаходяться інше кримінальне провадження за ч. 2 ст. 345, ч. 4 ст. 296 КК України; ОСОБА_8 притягався до адміністративної відповідальності (зокрема за вчинення дрібного хуліганства). При цьому, необхідно зазначити про те, що у межах даного кримінального провадження ОСОБА_8 перебував у розшуку.

Зважаючи на наведене, можливо вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , достеменно знаючи про тяжкість кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, будучи обізнаним із мірою покарання, що загрожуватиме йому у разі визнання його винуватим, може чинити спроби уникнути кримінальної відповідальності і переховуватись від суду, а також, володіючи інформацією про потерпілу, родичів потерпілої, їх місце проживання, може чинити незаконний вплив на вказаних осіб, а також на свідків та інших учасників кримінального провадження з метою зміни показань або відмови від показань.

Наявні й підстави вважати, що обвинувачений може вчинити нове кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Отже, процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Сукупно зазначене свідчить про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до протиправної, асоціальної поведінки, про його нехтування встановленими правилами, необхідністю дотримання законослухняної поведінки, зокрема правом володіння майном на законних підставах. Зважаючи на безробіття обвинуваченого, відсутність джерела доходу, можливо стверджувати про прагнення ОСОБА_8 до незаконного збагачення за рахунок чужого майна. В цілому, дане розцінюється як те, що обвинувачений становить підвищену суспільну небезпечність.

При вирішенні питання продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 тримання під вартою, судом взято до уваги всі обставини, можливі ризики.

Наразі, як свідчать наведені обставини, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, або не застосування запобіжних заходів не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відтак, матеріали провадження не містять об`єктивних даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання продовження строку дії запобіжного заходу та постановленні ухвали судом не допущено, тож, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 406, 407, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.04.2025, якою у межах кримінального провадження № 0000880 від 16.11.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 02.06.2025, - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4