КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року продовжено тримання обвинуваченогоОСОБА_7 під вартою до 13.02.2025 включно.

Таке рішення суд, врахувавши те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке, у випадку доведеності винуватості за пред`явленим обвинуваченням, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, утриманців не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, до затримання офіційно не працював, постійного джерела доходу не мав, ухилявся від слідства, перебував у розшуку, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати та обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або застави у значно ___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2781/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1

меншому розмірі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у клопотанні про продовження запобіжного заходу прокурор просив суд продовжити запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, визначивши суму застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн., при цьому у якості доцільності застосування вказаного запобіжного заходу, прокурором було наведено, що ОСОБА_7 в ході виконання слідчих дій отримає ряд копій документів, котрі нададуть останньому можливість фізично та психологічно вплинути на свідків, оскільки останній володітиме інформацією про адреси місць проживання та телефонні номери, що може призвести до зміни показань вже допитаних осіб та відмови давати показання встановлених в ході досудового слідства очевидців події злочину, тобто існує ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, і зазначені ризики виключають можливість застосування менш суворого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 .

Разом з тим, зазначає, що перед подачею клопотання прокурором, під час судового засідання було повідомлено, що свідки по справі померли та він надасть відповідні довідки суду, у зв`язку з чим стороні захисту не зрозуміло, яким чином можна впливати на померлих свідків, тому позиція прокурора має виключно формальний підхід, без врахування дійсних обставин справи. До того ж потерпіла вже дала показання у суді.

Також вказує й на те, що запропонована прокурором грошова сума запобіжного заходу виключає можливість внесення її ОСОБА_7 , оскільки він вже досить тривалий час знаходиться в СІЗО, але якщо б прокурор запропонував суму у 20 прожиткових мінімумів або суд за власним переконанням прийшов би до такого висновку, це дало можливість ОСОБА_7 скористатися допомогою небайдужих осіб на внесення застави.

При цьому зазначає, що відповідно до ухвали, взагалі не передбачена можливість внесення застави, так як суд ухвалив, клопотання прокурора задовольнити, продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою незважаючи на те, що у клопотанні прокурор просив визначити суму застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн., а тому ухвала суду є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, винесена з порушенням КПК України та норм європейського права у зв`язку з необґрунтованим застосуванням найбільш суворого заходу.

Крім того, зазначає, що при обранні виду запобіжного заходу суд повинен враховувати вимоги пунктів 3 і 4 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з яким обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

За таких обставин, вважає, що жодним чином необґрунтовано та не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризиків, які наведені у клопотанні прокурора, оскільки наявні всі підстави для застосування у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника, Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000160 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке, у випадку доведеності винуватості за пред`явленим обвинуваченням, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, утриманців не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, до затримання офіційно не працював, постійного джерела доходу не мав, ухилявся від слідства, перебував у розшуку, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним ризикам.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_10 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, фактичні обставини, за яких інкримінується його вчинення, а також дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий, неодружений, утриманців не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, до затримання офіційно не працював, постійного джерела доходу не мав, ухилявся від слідства та перебував у розшуку, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, може переховуватисявід суду, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Щодо посилання захисника на те, що при обранні виду запобіжного заходу суд повинен враховувати вимоги пунктів 3 і 4 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з яким обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою, при цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, то висновок суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Що стосується доводів захисника під час апеляційного розгляду про те, що ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнає, тому не буде ухилятися від суду, а буде доводити свою невинуватість, то вказані обставини жодним чином не нівелюють існування вищевказаного ризику, визначеного ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду, на що вказує те, що ОСОБА_7 вже перебував у розшуку.

При цьому слід зазначити, що всупереч твердженням захисника в апеляційній скарзі, суд не мотивував своє рішення існуванням ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілу та свідків.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що прокурор у клопотанні, посилаючись на існування ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виключає можливість застосування менш суворого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , разом з тим, під час судового засідання зазначає, що свідки по справі померли та він надасть відповідні довідки суду, тому позиція прокурора має виключно формальний підхід, без врахування дійсних обставин справи і того, що потерпіла вже надала показання у суді, не перевіряються, оскільки такий ризик не було встановлено судом першої інстанції.

Щодо доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що запропонована прокурором у клопотанні грошова сума запобіжного заходу виключає можливість внесення її ОСОБА_7 , оскільки він вже досить тривалий час знаходиться в СІЗО, при цьому, відповідно до ухвали, взагалі не передбачена можливість внесення застави, так як суд ухвалив, клопотання прокурора задовольнити, продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, незважаючи на те, що у клопотанні прокурор просив визначити суму застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а тому ухвала суду є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, винесена з порушенням КПК України та норм європейського права у зв`язку з необґрунтованим застосуванням найбільш суворого заходу, то дані про розгляд таких питань у суді першої інстанції 17.12.2024, коли була постановлена дана оскаржувана ухвала, відсутні.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року, якою продовжено тримання обвинуваченогоОСОБА_7 під вартою до 13.02.2025 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3