ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0001673 від 05.08.2025 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , одруженого, військовослуждбовця ЗС України за призовом під час мобілізації, раніше не судимого, із неповною вищою освітою,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката - ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ :

05.08.2025 приблизно о 17:20 год, ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля платформи №15 автовокзалу «Рівне», що за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 40, усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу поліцейський взводу №1 роти №2 батальйону №1 (з обслуговування м. Рівне) полку УПП в Рівненаській області ДПП, капрал поліції ОСОБА_6 , який перебуваючив складі екіпажу «АЗОВ-0129», з позначкою «Вело» здійснював патрулювання вищевказаної території, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 12 та 23 ЗУ «Про національну поліцію», з метою забезпечення реалізації завдань поліції, виконував свої службові обов`язки щодо охорони громадського порядку, на неодноразові законні вимоги співробітників поліції припинити протиправні дії, ОСОБА_3 поводив себе агрессивно і зухвало, висловлювався нецензурною лайкою, розмахував руками провокуючи конфлікт, на зауваження не реагував, діючи з метою підриву авторитету державних орагнів та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно, наніс два удари рукою по голові ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин підборіддя, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України - як своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу, легких тілесних ушкоджень у зв"язку з виконанням цим працівником службових обов"язків.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, що 05.08.2025 приблизно о 17:20 год перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля платформи №15 автовокзалу «Рівне», що за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 40, під час конфлікту з поліцейським умисно, наніс останньому два удари рукою по голові чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження. Просить суд суворо не карати, оскільки він має на утриманні трьох дітей, проходить військову службу в ЗС України, являється учасником бойових дій.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, подав заяву у якій просив провести розгляд справи у його відсутності, міру покарання обвинуваченому просив призначити на розсуд суду.

Таким чином, крім показів обвинуваченого його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця події, висновками експертиз, постановою зняття показань з технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, протоколом зняття показань з технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, протоколом перегляду відеозапису, та іншими доказами.

Згідно висновку №565 від 06.08.2025., на підставі даних судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_6 , даних медичних документів на його ім`я, відомих обставин справи та у відповідності поставленими запитаннями експерт дійшов висноку, що завдані ОСОБА_6 тілесні ушкодження відносяться до легких (а.к.п. 73-74).

Відповідно до витягу №1771 від 05.08.2025 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння (а.к.п. 15).

Постановою слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 від 18 серпня 2025 року визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження відеозапис з bodi-камери екіпажу в якому перебував потерпілий ОСОБА_6 , а також належним чином завірені копії з книг нарядов, журналу проведення інструктажів, книги видачі озброєння та спецзасобів, належним ичном завірені копії наказів про призначення на посаду, завірені копії посаждових інструкцій та службові характеристики (а.к.п. 156-158).

Постановою слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 від 06 серпня 2025 року визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження відеозапис із камери відеоспостереження, що знаходиться поблизу вчинення кримінального правопорушення, які знаходяться у володінні адміністрації автостанції «Рівне», що за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 40 (а.к.п. 179-181).

Витрати на залучення експертів - відсутні.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 07.08.2025 відносно ОСОБА_3 було застосовано міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, строком 60 днів..

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обтяжуючою обставиною суд вважає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і останній винен у його вчиненні.

У відповідності до ст. 12 КПК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів, що суд враховує при призначенні покарання.

Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, має на своєму утриманні трьох неповнолітніх дітей, є учасником бойових дій, по місцю проходження військової служби характеризується негативно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше несудимий, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Каяття є негативно забарвлене почуття, що поєднує в особі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Суд приходить до переконання про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки він протягом досудового розслідування так і в ході судового розгляду щиро покаявся у вчиненому.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненного злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а також обтяжуючу обставину, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкцій інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушеннь.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та призначитти покарання у виді трьох (3) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирати.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя