ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2750/25 Справа № 203/5058/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Центрального районного суду м. Дніпра від 28 липня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Центрального районного суду м. Дніпра від 28 липня 2025 року продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком до 26 вересня 2025 включно, без визначення застави.

Судом першої інстанції встановлено, що продовжують існувати ризики, які були встановлені раніше, зокрема: переховування від суду, незаконний вплив на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення та зазначено, що наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З урахуванням тяжкості, характеру та суспільного інтересу інкримінованого ОСОБА_7 злочину, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, судом не визначено альтернативну заставу.

В апеляції:

- захисник просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити альтернативну заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне застосування виняткового запобіжного заходу.

Зазначає, що прокурором до клопотання не долучено жодного належного доказу на підтвердження ризиків та несвоєчасне вручення клопотання та додатків стороні захисту. Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_7 після самовільного залишення військової частини перебував за місцем проживання та будь-яких спроб переховування не здійснював.

Сторона захисту зауважує, що наведені ризики є нівельованими з огляду на дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, щиро кається у скоєному та має стійкі наміри продовжувати службу в ЗСУ.

З посиланням на практику ЄСПЛ, зазначає, що судом безпідставно не визначено заставу та зауважує, що з урахуванням даних про особу ОСОБА_7 та його майнового стану, застава у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб буде достатньою та співрозмірною.

Прокурор та обвинувачений та його захисник будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час апеляційного розгляду в судове засідання не з`явились, 17 вересня від захисника ОСОБА_6 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі та підзахисного, тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України № 1027-IX від 02.12.2020 р.), колегія вважає за можливе проводити судове засідання без участі сторін.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 були належним чином враховані обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, а саме об`єктивні причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку, а також продовження існування ризиків переховування від суду.

Такий висновок є законним та обґрунтованим, оскільки враховуючи тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільно інтересу, дані про особу обвинуваченого, інші обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують існувати вказаний вище ризик.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні самовільному залишенні військової частини та незаконному поводженню зі зброєю, а саме придбанні, носінні та збуту бойових припасів без передбаченого законом дозволу, які відповідно до приписів ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, за які передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що в сукупності дає підстави вважати, що останній усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує, в разі визнання винуватим, може переховуватися від суду.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Ризик незаконного впливу на свідків, які надають викривальні покази при цьому є військовослужбовцями, побратимами обвинуваченого, якому відомі їх анкетні дані, місце проходження служби, враховуючи, що останні під час судового провадження не допитані, ризик впливу на них з метою надання тих чи інших показань на користь ОСОБА_7 вагомий та не є нівельованим на даній стадії судового провадження.

З огляду на тяжкість, характер та суспільний інтерес інкримінованих злочинів, враховуючи, що обвинувачений залишивши самовільно місце несення військової служби, окрім цього вчинив злочин пов`язаний з незаконним поводженням зі зброєю, ризик вчиненні іншого кримінального правопорушення, існує оскільки дані про легальне джерело доходи та соціально-стримуючи фактори щодо ОСОБА_7 не встановлені.

Згідно вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 407 КПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в період воєнного стану, при цьому останній не працевлаштований, легального джерела доходу не має, приймаючи до уваги суспільний інтерес інкримінованого йому злочину, дискреційні повноваження суду, з огляду на положення ст. 183 КПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду про неможливість визначення застави за таких обставин.

Зважаючи на дані про особу обвинуваченого, з урахуванням невиконання ОСОБА_7 військового обов`язку, за відсутності активної життєвої позиції та здатності до самоорганізації дотримання належної процесуальної поведінки, та заяв щодо подальшого проходження військової служби, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Доводи захисту щодо позитивно характеризуючих його даних були предметом оцінки суду першої інстанції, окрім того наведені обставини не є достатньо вагомими і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованого злочину та не слугували стримуючим фактором від протиправних дій.

Ствердження захисту щодо нівелювання вказаних ризиків з посиланням на перебування ОСОБА_7 за місцем проживання не є слушними, оскільки органом досудового розслідування чітко встановлено факт самовільного залишення місця несення служби, куди обвинувачений без поважних на то причин, протягом тривалого часу не з`являвся і про причини неявки командування не повідомляв, крім того, зі змісту пред`явленого обвинувачення вчинив ще дії з незаконним поводженням зі зброєю, що ніяким чином не виправдовує протиправні дії та поведінку обвинуваченого, і не нівелює вказані ризики.

Щодо доводів сторони захисту про тривале утримання під вартою то вони не є досить переконливими та не слугують підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), а ствердження щодо подальшого проходження служби ґрунтуються лише на припущеннях, так як будь-яких заяв від ОСОБА_7 чи військового командування офіційно до суду не надходило.

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованого злочину та його суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів, великою кількістю свідків, які підлягають безпосередньому допиту у суді.

Отже, за наведеного при вказаних вище обставинах, можливість усунення встановлених ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою на даній стадії розгляду є неможливим.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що оскільки на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно дотримуватись розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду разом на викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається, а тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а ухвалу суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Дніпра від 28 липня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 407 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4