У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000021 від 29.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 240 КК України про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, із клопотанням у кримінальному провадженні №0000021 від 29.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 240 КК України про арешт майна.

В обґрунтування клопотання зазначено, що СУ ГУНП Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000021 від 29.01.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що на території Закарпатської області, з 2018 року по теперішній час діє злочинна група, яка на околицях міста Виноградів та села Дротинці Берегівського району, в районі русла річки Тиса, у самовільно визначених місцях, без спеціального дозволу на використання надр, незаконно здійснює видобування корисних копалин загальнодержавного значення (з проведенням днопоглиблювальних робіт), які в свою чергу за готівкові кошти реалізовують (легалізовують) мешканцям Берегівського району.

Також встановлено, що до складу вищезазначеної групи входять: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (організатор злочинної діяльності); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Як вказано у клопотанні, 29 липня 2025 року на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/9901/25 проведено обшук транспортного засобу марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 , який у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході якого виявлено та вилучено: транспортний засіб марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Прокурор вказує на те, що зазначене тимчасово вилучене майно, саме по собі та в сукупності з іншими, зібраними в ході досудового розслідування доказами, має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, а саме для з`ясування всіх обставин щодо права видобування корисних копалин загальнодержавного значення та наявності передбачених на те дозволів, а тому, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, як тимчасово вилучення майна та його арешт.

29.07.2025 у кримінальному провадженні винесено постанову про визнання речовими доказами вилученого під час проведення обшуків та оглядів майна.

У клопотанні міститься покликання на ч. 2 ст. 170, п.1 ч. 2 ст. 170, ст. 98, ч.ч. 10, 11 ст. 170, п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 170, ч. 2 ст. 173 КПК України.

Прокурор зазначає, що на даний час органом досудового розслідування, за наслідками проведення слідчих (розшукових) дій встановлено, що вилучені 29.07.2025 у ході обшуку речі, предмети, документи мають значення речового доказу для кримінального провадження, зберегли на собі сліди злочину та є необхідний для проведення у подальшому ряду судових експертиз та проведення процесуальних дій. Враховуючи викладене, є обґрунтована необхідність застосування на цій стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт.

У клопотанні вказано на те, що накладення арешту на вказане майно викликано необхідністю запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, у тому числі як речових доказів.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст. ст. 40, 98, 131, 132, 170, 171 КПК України, прокурор просить: накласти арешт у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування на майно, яке тимчасово вилучене 29 липня 2025 року у ході обшуку, проведеного на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/9901/25 транспортного засобу марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 , який у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме : транспортний засіб марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Від представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_13 через канцелярію суду надійшли письмові заперечення. Адвокат вважає що клопотання про накладення арешту на майно транспортний засіб MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_3 та свідоцтва про реєстрацію т.з. не підлягають задоволенню.

Адвокат зазначає, що як вбачається із матеріалів клопотання, до клопотання не долучені документи, якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання, зокрема, не містять доказів, які б свідчили, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає ознакам речового доказу, а саме, що воно є об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, знаряддям вчинення злочину, здобуто злочинним шляхом, тощо. Натомість, долучені до матеріалів клопотання копії документів, не можуть бути належними доказами в розумінні глави 4 КПК України в контексті доказів обґрунтування поданого слідчим клопотання про арешт майна.

При цьому адвокат зазначає, що обмеження права на відчуження, розпорядження нерухомим майном не може вважатися забезпеченням його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення. Особливістю нерухомого майна є те, що його пересування, приховування чи зникнення неможливе.

Відомості того, що транспортний засіб може зберегти на собі якісь сліди злочину, також відсутні.

Адвокат вважає, що легковий транспортний засіб який неможливо використати для видобування гравійної суміші, не може бути вилученим, оскільки він не підпадає під ознаки, визначені ст. 98 КПК України, тобто таке не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди, не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не є об`єктом кримінально протиправних дій та не набуте кримінально протиправним шляхом. Матеріали справи не містять доказів про те, що вищевказане майно набуте кримінально-протиправним шляхом, зокрема внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 .

В зв`язку з вищенаведеним, керуючись ст. 170-173 КПК України, адвокат просить у задоволенні клопотання прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_14 про накладення арешту на майно ОСОБА_5 транспортний засіб MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_3 та свідоцтва про реєстрацію т.з. в межах КП 0000021 від 29.01.2025 р.- відмовити.

Прокурор, в судове засіданні не з`явився, разом із тим через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розгляд клопотання проводити за її відсутності. При цьому Прокурор зазначила що у клопотанні помилково вказано номер АО75550ОО. Також прокурором долучено до заяви копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Власник вилученого майна в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином. Разом із тим, представник власника майна ОСОБА_13 , подав через канцелярію суду заяву про розгляд клопотання без участі представника власника майна.

Слідчий суддя дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, приходить до наступного висновку.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. За змістом ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 вказаної норми, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу….

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу….

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 11 вказаної норми заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Під час розгляду клопотання встановлено, що СУ ГУНП Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000021 від 29.01.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240 КК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання у ході досудового розслідування встановлено, що на території Закарпатської області, з 2018 року по теперішній час діє злочинна група, яка на околицях міста Виноградів та села Дротинці Берегівського району, в районі русла річки Тиса, у самовільно визначених місцях, без спеціального дозволу на використання надр, незаконно здійснює видобування корисних копалин загальнодержавного значення (з проведенням днопоглиблювальних робіт), які в свою чергу за готівкові кошти реалізовують (легалізовують) мешканцям Берегівського району.

При цьому також в ході досудового розслідування встановлено, що до складу вищезазначеної групи входять: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (організатор злочинної діяльності); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно протоколу обшуку (копія наявна в матеріалах клопотання) 29 липня 2025 року на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/9901/25 проведено обшук транспортного засобу марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 , який у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході якого виявлено та вилучено: транспортний засіб марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_4 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

На підтвердження права власності на транспортний засіб до матеріалів клопотання додано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно поданої заяви до суду прокурора, зазначено про допущену технічну описку в тексті клопотання в частині д.н.з. вилученого MITSUBISHI L200 АО75550ОО. Згідно свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу, протоколу обшуку в ході якого такий вилучено вказано, і вірним є , д.н.з. НОМЕР_4 .

Поряд з цим, у постанові про визнання вилученого майна речовими доказами, також вказано д.н.з. MITSUBISHI НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_5 . АО75550ОО. Разом з тим, відомостей про виправлення таких неточностей в частині зазначення вірного д.н.з. в матеріалах клопотання відсутні.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2025 року по справі №308/9901/25 було надано дозвіл стороні кримінального провадження - групі слідчих та групі прокурорів у кримінальному провадженні №0000021 на проведення обшуку вказаного автомобіля з метою відшукання та вилучення речових доказів та будь яких ознак і слідів вчинення кримінального правопорушення, а саме фіктивних документів, щодо видобування та перевезення піщано-гравійної суміші чи річкових наносів, чорнових записів, щодо видобування та реалізації піщано-гравійної суміші чи річкових наносів, мобільних телефонів та слідів злочину.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Як слідує з дослідженого протоколу обшуку від 29 липня 2025 року на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/9901/25 транспортного засобу марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 вказані в ухвалі предмети, речові докази виявлено та вилучено не було. Фактично було вилучено виключно сам транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію такого.

Згідно постанови слідчого від 29 липня 2025 року, виявлені та вилучені речі, зокрема транспортний засіб марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадження. Поряд з цим, у вказаній постанові не вказано жодних критеріїв визначених ст. 98 КПК України, яким відповідають вилучені речі та майно.

Звертаючись до суду із клопотання про арешт такого майна, а саме транспортний засіб та свідоцтво до нього, прокурор вказує та зазначає, що вилучені у ході обшуку речі, предмети, документи мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні та необхідні для проведення ряду судових експертиз, процесуальних дій, а тому виникає необхідність у накладенні арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно. При цьому покликається на п.1, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом із тим, слідчий суддя зазначає, що належного обґрунтування накладення арешту на вилучене у ході обшуку транспортного засобу, а саме мобільного транспортного засобу MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію такого, клопотання не містить. Прокурором не вказано яким із критеріїв ст. 98 КПК України, відповідає вилучене в ході обшуку майно.

Як вбачається з матеріалів клопотання, в цьому кримінальному провадженні необхідність у накладенні арешту на майно пояснюється тим, що в органу досудового розслідування наявні підстави вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності в розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав, передбачених п. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом не може бути єдиною підставою для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, прокурор в клопотанні вказує на необхідність накласти арешт на майно, як на речові докази у кримінальному провадженні, але при цьому не наводить жодного належного доказу на підтвердження вказаного та не обґрунтовує мету накладення арешту. Обмежившись твердженням про те, що у транспортному засобі зберіглись сліди злочину та необхідним є проведення судових експертиз та процесуальних дій.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Разом із тим в клопотанні не доведено наявність вказаних в абз. 2 ч.3 ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на транспортний засіб.

В клопотанні відсутні відомості як дають підстави вважати, що вказаний транспортний засіб використовувався з метою видобування або перевезення корисних копалин загальнодержавного значення, реалізації таких, з урахуванням того, згідно копії свідоцтва про реєстрацію такого є загальним легковим пікапом.

Згідно протоколу обшуку від 29 липня 2025 року вказаного транспортного засобу не вбачається, що в такому було виявлено залишки будь яких сипучих сумішей, в тому числі зовні схожих на піщано-гравійну.

Окрім того, клопотання не містить відомостей щодо призначення в рамках вказаного кримінального провадження судових експертиз, для забезпечення проведення яких є необхідність у застосуванні такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт вилученого майна.

Відомості відповідно до п.4 ч.2 ст. 170 КПК України про наявність розміру шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, чи заявленого цивільного позову, чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди матеріали поданого клопотання не містять також.

Орган досудового розслідування хоч і визнав своєю постановою вищезазначений транспортний засіб та свідоцтво до нього речовим доказом, проте не зазначив, яким чином вони мають відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення злочину могли зберегти та чи можна їх взагалі використовувати як речовий доказ у кримінальному провадженні.

При цьому, визнання стороною обвинувачення вилученого майна речовим доказом у кримінальному провадженні не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

В клопотанні не зазначено також у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному провадженні, можливе використання такого транспортного засобу.

За таких обставин, застосовані обмеження права власності, а також наслідки арешту майна для його власників є неспіврозмірними із завданнями кримінального провадження.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на вказане вище, слідчий суддя не вбачає правових підстав для арешту майна, з огляду на те, що прокурором не доведено, що вилучений під час обшуку транспортний засіб є предметом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а відтак може бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні, що необхідність такого зумовлена необхідністю проведення судових експертиз, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне вказати на те, що відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге - п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчої судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Слідчий суддя враховуючи наведене, вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказаного кримінального провадження, не існує сукупності підстав, що підтверджують відповідність майна, а саме транспортного засобу , що належить ОСОБА_5 , критеріям речових доказів.

Слідчий суддя враховує те, що ОСОБА_5 , який є власником транспортного засобу, не має статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, проаналізувавши матеріали, дійшов до висновку, що з клопотання прокурора та доданих до них матеріалів не вбачається підстав та розумних підозр вважати, що потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль вилучений під час обшуку такого, слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000021 від 29.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 240 КК України про арешт майна, яке тимчасово вилучене 29 липня 2025 року у ході обшуку, проведеного на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/9901/25 транспортного засобу марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_4 , який у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: транспортний засіб марки MITSUBISHI L200, д.н.з. НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1