В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000382 від 01.04.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Вапнярка, Томашпільського р-ну, Вінницької обл., українця, громадянина України, з вищою освітою, працюючого неофіційно кур`єром, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 , 31 березня 2024 року, приблизно о 23 годині 26 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною вул. Івана Миколайчука у м. Києві, зі сторони вул. Бучми у напрямку Дніпровської Набережної, зі швидкістю приблизно 80 км/год., яка значно перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 50 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» ПДР України. У цей час, проїзну частину вул. Івана Миколайчука, у районі буд. № 7, на зазначеному нерегульованому пішохідному переходу перетинав пішохід ОСОБА_6 рухаючись справа наліво відносно напрямку автомобіля марки «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_1 .

Під час руху ОСОБА_8 допустив порушення вимог пунктів 1.5; 2.3 «б»; 2.9 «а», 12.2, 12.9 «б» та 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: пункт 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; підпункт «б» пункту 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; підпункт «а» пункту 2.9: водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; пункт 12.2: у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; підпункт «б» пункту 12.9: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак, відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил та пункт 18.1: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_8 виявились у тому, що він, перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, який впливає на увагу і реакцію водія, а також порушує його координацію, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху України, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, розпочав керування автомобілем марки «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_1 , у процесі якого, достеменно знаючи, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більш ніж 50 км/год., що вибір швидкісних параметрів руху залежить від односторонньої вольової активності водія, рухаючись з перевищенням максимально дозволеної швидкості проїзною частиною вул. Івана Миколайчука у м. Києві, маючи об`єктивну змогу спостерігати за показниками спідометру та обрати швидкість руху в межах дозволеної, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, маючи можливість своєчасно усвідомити, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідними дорожніми знаками, дорожньою розміткою та усвідомити, що пішохідний перехід призначений для перетину проїзної частини пішоходами, які мають безперечну перевагу в русі на даній ділянці дороги, з моменту, коли вступили на перехід, а водій, в свою чергу, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитись, будучи зобов`язаним завчасно прийняті такі заходи з керування транспортним засобом, які б забезпечили безперешкодний та безпечний перетин проїзної частини пішоходами на пішохідному переходу, не зміг вірно оцінити дорожню обстановку та її зміни, не впевнився, що на пішохідному переході немає пішоходів, створюючи своїми діями небезпеку для руху, а також загрозу здоров`ю громадян, на нерегульованому пішохідному переході, навпроти буд. № 7 по вул. І. Миколайчука у м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , спричинивши йому тілесні ушкодження, з якими його було госпіталізовано до медичного закладу.

Так, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи, ОСОБА_6 спричинено наступні тілесні ушкодження: рана (описана клінічними лікарями як забійна, 1,5х0,3(см), глибиною до 0,3(см)) в ділянці перенісся, рана (описана клінічними лікарями як рвана, 4,5х1,5(см)), закінчується в товщі підшкірно-жирової клітковини) на медіальній поверхні лівого ліктьового суглоба; рана (описана клінічними лікарями як рвана, 3,0х0,5(см), глибиною до 0,3(см)) в лівій здухвинній ділянці; рана (без опису морфології, 1,5х0,5(см)) по латеральній поверхні лівого колінного суглоба; розлога рана (описана клінічними лікарями як рвано-скальпована 20,0x15,0(см), трикутної форми)) задньої поверхні середньої третини лівого стегна з відшаруванням підшкірної клітковини; садна (без опису морфології) лобної ділянки зліва, обличчя, лівої кисті. Характер та локалізація виявлених тілесних ушкоджень, відомі часові дані та обставини події, свідчать про те, що вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів 31.03.2024 (до 23 години 32 хвилини) можливо внаслідок автомобільної травми - зіткнення автомобіля (який рухався) із пішоходом, який у момент первинного контакту перебував у вертикальному положенні або наближеному до нього положенні. Відома морфологія тілесного ушкодження, вказаного у п. а) даних Підсумків, свідчить про те, що клінічними лікарями було зафіксовані лінійні розміри рани, які описані ними як 20,0x15,0(см), з масивною травматизацією тканин, що розташовані в проекції рани. Така морфологічна картина дає достатні підстави стверджувати, що відновлення порушеної анатомічної травмованих тканин (з урахуванням об`єму травматизації тканин) та відновлення порушеної функції цих тканин потребує строк понад 21 добу. Вказані строки віддзеркалюють тривалість розладу здоров`я, як загальновизначеного судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості, а тому, є підстави, виявлене тілесне ушкодження, вказане у п. б) даних Підсумків, відносити до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, відповідно п. п. 1.5.2, 2.2.1/в та 4.6. «Правил».

Згідно з висновком судово-медичної (токсикологічної) експертизи, у дослідженні біологічного об`єкту, а саме: сечі ОСОБА_8 знайдено етиловий спирт в концентрації 0,76 г/л (проміле); Alpha-PVP та його метаболіт (Alpha-PVP-M(2oxo-)).

Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля марки «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_8 вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 12.2 та 12.9 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України.

У подальшому, між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_8 укладено угоду про примирення, на підставі ст. ст. 468, 469, 471 КПК України, відповідно до якої, сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення та його правової кваліфікації за ч. 1 ст. 286-1 КК України, істотних для відповідного кримінального провадження обставин, а саме, щодо повного визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, узгодженого покарання, яке повинен понести обвинувачений.

Сторони угоди узгодили призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`якого, ніж передбачено законом, основного покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В угоді про примирення зазначені наслідки її укладення та затвердження, передбачені ст. 473 КПК України, а також викладені наслідки її невиконання.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 угоду про примирення підтримав та просив її затвердити, зазначивши, що укладення угоди є добровільним, будь-яких претензій, а ні матеріального, а ні морального характеру, до обвинуваченого він не має, останній повністю відшкодував йому заподіяну шкоду, а саме в розмірі 200 000 гривень, як в частині матеріальної, так і моральної шкоди.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, в обсязі обвинувачення, щиро каявся та пояснив, що він розуміє свої права, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом.

Захисник ОСОБА_7 угоду про примирення підтримав та просив її затвердити, зазначивши, що укладення даної угоди було добровільним волевиявленням потерпілого та обвинуваченого, зокрема, наявні такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття його підзахисного, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданої шкоди і потерпілий не має до обвинуваченого ОСОБА_8 будь-яких претензій. Також, прохав врахувати стан здоров`я обвинуваченого, а саме те, що останній хворіє на тяжку невиліковну хворобу та потребує проходження пожиттєвої терапії, у зв`язку з чим, перебуває на обліку у тубдиспансері, а в 2024 року йому також було встановлено діагноз - ВІЛ.

Прокурор щодо затвердження укладеної угоди про примирення заперечував та просив у її затвердженні відмовити, обґрунтовуючи тим, що кримінальне правопорушення було вчинено у стані сп`яніння, що призвело до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, неправомірними діями обвинуваченого було заподіяно шкоду не лише потерпілому, а й суспільним інтересам, адже, кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують правила дорожнього руху і будь-який інший учасник дорожнього руху міг опинитися на місці потерпілого, зокрема, визначений в угоді вид покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, оскільки покарання у виді штрафу не може бути для нього достатнім.

На заперечення прокурора захисник зазначив, що після проведення огляду обвинуваченому було встановлено незначний стан сп`яніння, ОСОБА_8 , намагаючись як найшвидше дістатися додому через наближення комендантської години, не побачив потерпілого, а тому, покарання у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки є співрозмірним із вчиненим кримінальним правопорушенням.

Крім того, обвинувачений зазначив, що на даний час не вживає будь-яких засобів, пройшов лікування, хворіє на ВІЛ та туберкульоз, зокрема, неофіційно працює кур`єром, усвідомив всі свої протиправні дії та жалкує про вчинене.

Заслухавши учасників провадження, вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно із ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України, укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.

Та обставина, що безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху та експлуатацію транспорту, сама по собі не є підставою для висновку про те, що в будь-якому випадку угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим не відповідає інтересам суспільства.

Наявність гіпотетичної шкоди суспільним інтересам, не конкретизованої в обвинуваченні, не може бути перешкодою для вирішення питання про укладення у кримінальному провадженні угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим.

При цьому, судом з`ясовано, що сторони кримінального провадження, розуміють, що відповідно до ст. 473 КПК України, наслідком укладання та затвердження зазначеної угоди для потерпілого, обвинуваченого є обмеження права на оскарження вироку, згідно з положеннями ст. ст. 394, 424 КПК України, а для обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 пункту 1 частини 4 ст. 474 КПК України, для потерпілого - позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про примирення.

Також суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю усвідомлює зміст укладеної з потерпілим угоди про примирення, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди та наслідки її невиконання.

Угода відповідає вимогам КПК України, у тому числі, щодо змісту та порядку укладення угоди, її умови не суперечать закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, щодо узгодженої міри покарання. Правова кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, є правильною. Умови угоди не суперечать інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а обвинувачений в судовому засіданні підтвердив, що має можливість виконання взятих на себе за угодою зобов`язань.

Підстави для відмови в затвердженні угоди про примирення, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно із ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК України мають право, використовуючи положення ст. 69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.03.2016 року (справа №5-27кс16), примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованим на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Тому, щодо наданої суду угоди про примирення, суд керується не тільки формальними вимогами норм статей 468, 469, 474КПК України щодо видів угод про примирення і класифікації злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримується їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Аналогічна позиція викладена в постанові ВС від 06.12.2018 року у справі № 756/11661/17.

Суд вважає, що зміст угоди про примирення, укладеної між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_8 , жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469, п. 7 ст. 474 КПК України. Обґрунтованих підстав, як стверджує у запереченнях прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст. ст. 65-67, 69 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 58 КК України.

На думку суду узгоджене сторонами призначення більш м`якого основного покарання, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, на підставі ст. 69 КК України, відповідає положенням Загальної частини КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, є особою молодого віку, має ряд захворювань та йому встановлено діагнози: «Клінічна стадія І Персистуюча генералізована лімфаденопатія; Персистуюча генералізована лімфаденопатія В23.1-Хвороба, зумовлена ВІЛ, з появами (стійкої) генералізованої лімфаденопатії» та « ВДТБ (18.06.2024) легень (дисемінований), Дестр.(-) МБТ(+) МГ(-) М(0) К(+) Резист.(І-), периферичних лімфоузлів, Ког2 (2024)», згідно з характеристикою з ТОВ «Медичний центр здоров`я та реабілітації «100 відсотків життя» від 29.05.2024 року, за період перебування в ТОВ «Медичний центр здоров`я та реабілітації «100 відсотків життя», призначення лікаря виконував в повному обсязі, жодних конфліктів зафіксовано не було, компрометуючі дані відсутні, відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Визначене сторонами покарання відповідає принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд враховує позицію потерпілого в судовому засіданні, який погодився із призначенням покарання обвинуваченому у виді штрафу, зазначив про відшкодування йому обвинуваченим завданої шкоди та відсутність до останнього будь-яких претензій.

Суд також бере до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини, яке є добровільним та усвідомленим, його щире каяття, яке є дійсним, відвертим визнанням своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, і полягає у щирому жалю з приводу цього та виразилось у діях щодо відшкодування завданих кримінальним правопорушенням збитків, бажанні виправити наслідки вчиненого, добровільне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди потерпілому.

Зазначені вище обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та, з урахуванням особи обвинуваченого, дають підстави при призначенні покарання застосувати ст. 69 КК України і перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, у виді штрафу та застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України покарання у виді позбавлення волі буде занадто суворим для обвинуваченого і нестиме в його випадку в першу чергу карну, а не виховну функцію.

Згідно із ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_8 , і призначення останньому визначеної в угоді міри покарання.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 124, 368-371, 373-374, 376, 473-476 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про примирення, укладену 19 лютого 2025 року між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні № 0000382 від 01.04.2024 року.

ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку становить 34 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судових експертиз, а саме: № СЕ-19/111-24/20813-ІТ від 16.04.2024 року в розмірі 3 029 гривень 12 копійок; № СЕ-19/111-24/24539-ІТ від 23.04.2024 року в розмірі 3 786 гривень 40 копійок та № 042-675-2024 від 29.04.2024 року в розмірі 2 672 гривні 00 копійок, а всього на загальну суму в розмірі 9 487 гривень 52 копійки.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_8 , захиснику, потерпілому та прокурору.

Головуючий суддя