Справа180/968/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 р. м. Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000383 від 12.07.2023 року, про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, який перебуває на посаді такелажника евакуайційного відділення взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», раніше не судимий

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

24.02.2023 року, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , усвідомлюючи реальну можливість участі у веденні бойових дій, вирішив не виконувати свої обов`язки щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у військовій частині НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації,на особливий період, та перебуваючи на посаді такелажника евакуайційного відділення взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст.17,65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1,2 Закону України «Провійськовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9,11,12,14,16,127,128,129,130,199,216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 24 лютого 2023 року, у невстановлений слідчтвом час, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яке знаходилось в населенному пункті АДРЕСА_2 , звідки прибув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де з того часу проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, та був незаконно відсутній на службі станом до часу, коли солдат ОСОБА_6 був доставлений працівниками поліції відділення поліції №1 Нікопольського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 , що виразилися у дизертирстві, тобто самовільному залишенні військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану, кваліфіковано за ч. 4 ст. 408 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини, викладені вище та пояснив, що в той день його направили в бій під м.Бахмут, він не захотів йти у бій, написав письмову відмову. після цього він здав зброю і вирушив додому в м. Марганець, де перебував до моменту затримання.

Вина обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими судом доказами.

Так, згідно витягу з наказу №65 від 13.02.2023 року солдат ОСОБА_6 прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункт постійної дислокації (а.с. 35 ).

Згідно витягу з наказу № 98 від 24.02.2023 року солдата ОСОБА_6 вважати таким, що 24.02.2023 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії (а.с. 34 ).

Відповідно до акту службового розслідування від 10.04.2023 року, яким встановлено, що солдат ОСОБА_6 відсутній на службі з 24.02.2023 року по теперішній час без поважних причин, дозволу та попередження, на телефонні дзвінки не відповідає, місце його знаходження невідоме ( а.с. 37-42 ).

Згідно Витягу з наказу №8383 від 10.04.2023 року про результати службового розслідування, 24.02.2023 року о 10-00 год. під час перевірки особового складу 1 механізованого батальону військової частини НОМЕР_1 , в районі виконання бойових дій у АДРЕСА_2 , було виявлено відсутність у розташуванні підрозділу такелажника евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 (а.с. 50-53 ).

Судом оглянуто копіє військового квитка НОМЕР_2 виданого 10.05.1989 року на ім`я ОСОБА_6 (а.с. 63-66 ).

Вивчивши всі зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази, оцінивши їх з точки зору допустимості, достовірності та належності, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 знайшло своє підтвердження.

Вищезазначені досліджені судом докази суд вважає достовірними, оскільки вони підтверджують і доповнюють один одного та узгоджуються між собою.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 408 КК України, суд виходить з наступного.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Для наявності складу дезертирства не має значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини/не з`явлення на службу, або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини або не з`явлення на службу приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини чи нез`явлення на службу може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Субєктивна сторона злочину характеризується тільки прямим умислом і метою ухилитися від військової служби. Судом встановлено, що вказана мета з"явилась у обвинуваченого ОСОБА_6 перед залишенням частнини, одразу під час коли він дізнався про необхідність виконання бойових задач, після чого він залишив військову частину.

Кваліфікуючими ознаками дезертирства, у тому числі, є вчинення його в умовах воєнного стану.

Таким чином, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у судовому засіданні доведена повністю і його дії, які виразилися у дизертирстві, тобто самовільному залишенні військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 6 ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів проти встановленого порядку несення військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується негативно, за місцем проживання характеризуються позитивно, згідно довідки військово лікарської комісії здоровий та придатний до військової служби.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовністі Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим.

Підстави для застосування статей 75, 76 КК України, відсутні.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи призначення покарання у виді позбавлення волі, наявні ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від органів досудового розслідування або суду з метою уникнення покарання, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також враховуючи вимоги ст. 178 КПК України, а саме те, що обвинувачений не має захворювань, що перешкоджають триманню під вартою, вважаю, що для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого слід залишити без змін обраний щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.

Судові витрати відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 370-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання, з 16 травня 2025 року.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком суду законної сили залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання, час перебування його під вартою у якості запобіжного заходу, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Марганецький міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку подано не було, а при оскарженні вироку - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копії вироку негайно після його проголошення вручаються прокурору, обвинуваченому.

Суддя: ОСОБА_1