УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року

м. Київ

справа № 761/26986/17

провадження № 51-2074 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до положень ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 122 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішено питання щодо цивільного позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року вирок місцевого суду змінено.

Виключено з вироку рішення суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК. В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 26 березня 2017 року, в нічний час, перебуваючи в приміщенні нічного закладу «Сорі, бабушка», що за адресою м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, умисно наніс середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_6 за наступних обставин.

Так, приблизно о 4:25, ОСОБА_6 вирішив покинути вказаний заклад разом із своїми знайомим та направився до виходу, де до нього підійшов ОСОБА_5 та без жодних пояснень своїх дій та намірів, умисно наніс потерпілому один удар рукою в область лобної ділянки голови, спричинивши тілесне потерпілому, яке за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Не припиняючи свої злочинні дії, в цей же день о 04:30, ОСОБА_5 , бажаючи продовження конфлікту, відчуваючи до ОСОБА_6 особисту неприязнь з невстановлених причин, наздогнав потерпілого на виході із закладу, умисно наніс йому один удар рукою в область нижньої щелепи, від чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу. Надалі ОСОБА_5 продовжив завдавати тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , унаслідок чого останньому було спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 добу.

Такими діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, а саме: умисно заподіяв ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження стосовно свого підзахисного закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону вказує на те, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження було допущено неповноту судового розгляду, в основу вироку покладено недопустимі докази, наведені обставини у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, судом надано невірну оцінку доказам у їх сукупності.

Захисник звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_7 самостійно надав на досудовому слідстві відеозапис з власного мобільного телефону, що не передбачено КПК, а відтак, такий доказ не може вважатися допустимим.

Вказує, що протоколи пред`явлення особи для впізнання від 16 червня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та від 29 червня 2017 року за участю свідка ОСОБА_7 є недопустимими доказами, оскільки впізнання проведено з порушенням положень ст.228 КПК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

При цьому, за положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Доводи, наведені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними, зважаючи на таке.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку місцевого суду, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, суд послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

З копії судового рішення видно, що засуджений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що потерпілого не знає, не наносив йому будь-яких тілесних ушкоджень, навпаки саме йому були спричинені тілесні ушкодження, з приводу яких він звертався до лікаря та до правоохоронних органів.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_5 - це саме та особа, яка наносила йому тілесні ушкодження 26 березня 2017 року; свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , які підтвердили, що ОСОБА_5 несподівано вдарив потерпілого, коли вони прямували на вихід з нічного клубу та проходили повз нього; свідка ОСОБА_10 , який вказав що обвинувачений перший наніс удар потерпілому, від якого той впав;свідка ОСОБА_11 - працівника поліції, який вказав, що прибув до нічного клубу за викликом, де потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що його побили.

Також суд обґрунтовано у вироку послався на дані, що містяться у: заяві про вчинене кримінальне правопорушення, в якій потерпілий ОСОБА_6 повідомляє про спричинення йому тілесних ушкоджень; копії картки виїзду швидкої медичної допомоги, якими підтверджується надання медичної допомоги потерпілому ОСОБА_6 з встановленням попереднього діагнозу: ЗЧМТ, садна обличчя, ушкодження зв`язок колінного суглобу; висновку судово-медичного експерта №1223 за підсумками якого встановлено, що у ОСОБА_6 при обстеженні і вивченні медичної документації виявлено наступні ушкодження: закрита травма правого колінного суглобу, закритий перелом надколінника зі зміщенням уламків, яке відноситься до середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу; протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 та 29 червня 2017 року та додатках до них, під час проведення яких свідок ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і потерпілий ОСОБА_6 вказали на обвинуваченого ОСОБА_5 як на особу, що наносила тілесні ушкодження потерпілому; протоколі перегляду відеозапису від 17 липня 2017 року наданого свідком ОСОБА_7 , яким зафіксовано агресивне поводження обвинуваченого під час його затримання працівниками поліції біля приміщення закладу «Сорі бабушка». На скріншоті, на якому зафіксовано обличчя ОСОБА_5 , відсутні видимі тілесні ушкодження. На DVD-диску міститься відеозапис, який відображає обставини агресивної поведінки обвинуваченого під час його затримання працівниками поліції.

Оцінивши вищевказані докази, покладені в основу вироку, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано змінив вирок місцевого суду в частині рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК. В іншій частині вирок залишено без змін. Ухвала апеляційного суду містить мотиви та підстави для прийняття такого рішення.

При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку. Щодо доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам касаційної скарги, суд навів мотиви їх необґрунтованості.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду констатувала, що наданий свідком ОСОБА_7 запис з власного мобільного телефону, переданий ним слідчому добровільно, є допустимим доказом у розумінні ст.84 КПК, оскільки він був належним чином оформлений органом досудового розслідування відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, після отримання зазначеного відеозапису слідчий у встановленому законом порядку здійснив його огляд із складанням відповідного протоколу, а постановою від 17 липня 2017 року визнав DVD-диск, на якому зафіксовано цей запис, речовим доказом.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 та 29 червня 2017 року, апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що зміст цих протоколів свідчить про дотримання вимог ст.ст. 228, 231 КПК. Крім того, всі учасники відповідних слідчих дій у судовому засіданні підтвердили обставини, викладені у зазначених протоколах, та вказали, що впізнають ОСОБА_5 як особу, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності вини засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Щодо доводів захисника ОСОБА_4 про відсутність доказів перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, суд зазначає, що ці доводи є необґрунтованими, оскільки вказана обставина не була складовою частиною обвинувачення, визнаного судами доведеним, і, відповідно, не впливала на кваліфікацію дій обвинуваченого чи обсяг доказування.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли би бути підставами для скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 , встановлено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3