ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/948/25

Провадження № 11-кп/820/561/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000019, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кузьмин Хмельницької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 369-2 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369-2 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 4000 (чотирьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень, а також на підставі ст.52, ч.2 ст.55 КК України призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов`язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки.

Початком строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати день звернення вироку до виконання, зарахувавши ОСОБА_6 у відбутий строк покарання, перебування його під вартою з 10 грудня 2024 року по 12 грудня 2024 року включно.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за залучення експертів в сумі 32200,21 грн.

Повернуто заставодавцю ОСОБА_8 заставу, внесену за обвинуваченого ОСОБА_6 згідно ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11.12.2024 року у справі №686/33180/24 в розмірі 242240,00 гривень.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11.12.2024 у справі №686/33180/24 на майно скасовано.

У відповідності до ст.ст. 96-1, 96-2КК України застосовано спеціальну конфіскацію на користь держави: до грошей, які належать на праві власності ОСОБА_6 в сумі 1000 (одну тисячу) гривень та 1000 (одна тисячу) доларів США.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , відповідно до рішення Заслученської сільської ради № 141-09/2023 від 14.09.2023 та розпорядження сільського голови Заслученської сільської ради №27-ос/2023 від 19.09.2023 призначений на посаду директора лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» (, основний вид діяльності 02.40 - надання допоміжних послуг у лісовому господарстві).

02.11.2023 слідчим відділенням відділення поліції №4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, за фактом незаконної порубки 38 дерев породи (ясен, граб) в лісовому масиві квартал 33 виділ 24, який належить Щиборівській сільській раді Хмельницького району Хмельницької області, до вчинення якого міг бути причетний директор лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» ОСОБА_6 та досудове розслідування у якому здійснював слідчий ОСОБА_9 .

Зважаючи на вищевикладене, у невстановлений досудовим розслідуванням час, проте не раніше 02.11.2023 та не пізніше 07.05.2024, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на надання неправомірної вигоди раніше знайомому співробітнику Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області ОСОБА_10 та його керівнику - начальнику Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області ОСОБА_11 за вплив на старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_9 .

При цьому, ОСОБА_6 усвідомлював, що вирішення питання в частині закриття кримінального провадження №0000077 від 02.11.2023, яке розслідується слідчим відділенням відділення поліції № 4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій, за фактом незаконної порубки 38 дерев породи (ясен, граб) в лісовому масиві квартал 33 виділ 24, який належить Щиборівській сільській раді Хмельницького району Хмельницької області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, могло бути реалізовано із залученням ОСОБА_11 та ОСОБА_10 лише у вигляді впливу останніми на прийняття рішення слідчим, який уповноважений здійснювати досудове розслідування вищевказаного кримінального провадження.

В подальшому, реалізовуючи свій злочинний намір, 07.05.2024, близько 17:00 години, ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу адміністративного приміщення ЛІСП «Красилівліс», що по вул. Центральна,36 у м. Красилів Хмельницького району Хмельницької області, під час особистої зустрічі з оперуповноваженим Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області майором ОСОБА_10 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, висловив останньому пропозицію надання неправомірної вигоди за вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави - старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_9 , шляхом схиляння останнього до прийняття рішення про закриття кримінального провадження №0000077 від 02.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, а також висловив прохання посприяти у залученні до цієї протиправної діяльності керівника майора ОСОБА_10 - начальника Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області підполковника ОСОБА_11 .

Майор ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що йому надійшла пропозиція неправомірної вигоди, та розуміючи протиправність дій ОСОБА_6 , доповів начальнику УСБУ у Хмельницькій області про вчинений злочин та у подальшому діяв під контролем правоохоронних органів, з метою належного документування протиправної діяльності ОСОБА_6 .

Надалі 02.08.2024, близько 12:00 години, ОСОБА_6 , вважаючи, що оперуповноважений Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України майор ОСОБА_10 та начальник Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України підполковник ОСОБА_11 прийняли попередньо висловлену пропозицію, перебуваючи поблизу закладу громадського харчування «Дольче Віта», що по вул. Центральна, 34 у м. Красилів Хмельницького району Хмельницької області, під час особистої зустрічі, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, надав ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 1000 гривень, однією купюрою з номером АГ8323575, як першу частину неправомірної вигоди, за вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави - старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_9 , шляхом схиляння останнього до прийняття рішення про закриття кримінального провадження №0000077 від 02.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, а також повторно висловив бажання особисто зустрітись з начальником Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України підполковником ОСОБА_11 , для надання неправомірної вигоди.

В подальшому, 10.12.2024, близько 13:00 години, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, вважаючи, що оперуповноважений Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України майор ОСОБА_10 та начальник Хмельницького районного відділу Управління Служби безпеки України підполковник ОСОБА_11 прийняли раніше висловлену пропозицію, перебуваючи на другому поверсі готельно-ресторанного комплексу «Фієста», що по вул. Соборній, 131 у м.Старокостянтинів Хмельницького району Хмельницької області, під час особистої зустрічі, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, надав ОСОБА_11 неправомірну вигоду в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США, купюрами по 100 доларів США із номерами LВ07066702U, РJ54670446В, РJ154670438В, МВ04435467G, РВ17623744С, РВ17623743С, РВ17623742С, РJ69887103В, РJ69887102В та РF25185372F, що в перерахунку у національну валюту згідно курсу Національного банку України становить 41509 гривень 30 копійок, за вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави - старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №4 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_9 , шляхом схиляння останнього до прийняття рішення про закриття кримінального провадження №0000077 від 02.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, після чого був викритий працівниками правоохоронних органів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 червня 2025 року в частині призначеного покарання, а саме зменшити розмір штрафу до мінімального, передбаченого санкцією ч.1 ст. 369-2 КК України, а саме до 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (34000 грн.), а також скасувати додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов`язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає вирок у частині призначеного покарання незаконним і необґрунтованим через надмірну суворість, порушення принципів індивідуалізації покарання (ст. 65 КК України), неправильне застосування ч.2 ст.55 КК України та невідповідність вимогам чіткості формулювання додаткового покарання.

Суд призначив покарання без належного врахування пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття, що свідчить про готовність до виправлення, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, які підтверджують репутацію обвинуваченого як законослухняного громадянина, відсутність судимостей, що вказує на відсутність схильності до протиправної поведінки, наявність неповнолітньої дитини на утриманні, що ускладнює виконання фінансових зобов?язань.

Також відсутні обтяжуючі обставин, що підтверджує низьку суспільну небезпеку

діяння.

Суд не обґрунтував призначення покарання у виді максимального розміру штрафу, та не врахував обмежений фінансовий стан обвинуваченого. Сплата штрафу в розмірі 68 000 грн. є непосильною, оскільки його доходи обмежені заробітною платою за посадою директора ЛКСП «Красилівліс», а інших джерел доходу чи заощаджень він не має. Це підтверджується довідкою про доходи та документами про витрати на утримання сім?ї.

Призначення максимального штрафу порушує принципи пропорційності та гуманності, оскільки ставить під загрозу добробут його сім?ї, зокрема неповнолітньої дитини.

3 урахуванням зазначених обставин, мінімальний штраф у розмірі 2000

неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34 000 грн.) був би достатнім для досягнення мети покарання, не створюючи надмірного фінансового тиску та дозволяючи обвинуваченому виконувати сімейні обов?язки.

Окрім, того заставу за обвинуваченого сплачувала інша особа, оскільки у нього були відсутні такі кошти.

Судом також неправильно застосовано положення ч.2 ст.55 КК України при призначенні додаткового покарання:

Суд призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності,пов`язаних з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, на строк 3 роки, посилаючись на ч. 2 ст. 55 КК України.

Однак суд не надав переконливих доказів, чому збереження права обвинуваченого обіймати посади є неможливим.

Обвинувачений зазначає, що злочин мав разовий характер і не був пов?язаний із систематичним зловживанням посадою. Пропозиція надання неправомірної вигоди не призвела до реальної шкоди, оскільки кримінальне провадження №0000077 не було закрите, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_6 визнав вину, щиро розкаявся та співпрацював із судом, що свідчить про готовність до виправлення без додаткових обмежень. Позитивні характеристики з місця роботи та проживання, вища освіта, відсутність попередніх правопорушень підтверджують низьку ймовірність повторного вчинення злочинів.

Злочин не був безпосередньо пов?язаний із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Посадові обов?язки як директора ЛКСП «Красилівліс» включали переважно управлінські та координаційні функції, а не пряме здійснення повноважень, які спричинили злочин.

Позбавлення права обіймати посади на 3 роки (максимальний строк) є непропорційним, оскільки унеможливлює професійну діяльність обвинуваченого, яка є єдиним джерелом доходу.

Суд не врахував, що ОСОБА_6 не маю інших професійних навичок для працевлаштування в інших сферах, що підтверджується його освітою та досвідом роботи.

Таким чином, суд порушив вимоги ч. 2 ст. 55 КК України, не довівши неможливість збереження права обіймати посаду, та проігнорувавши пом`якшуючі обставини, що суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади не має обґрунтованої необхідності з точки зору попередження нових злочинів. Поведінка обвинуваченого після вчинення злочину (визнання вини, співпраця з судом, щире каяття) та позитивні характеристики свідчать про те, що він не становить суспільної небезпеки.

Злочин не був пов?язаний із системним зловживанням посадою, а його наслідки обмежені, оскільки мета (закриття провадження) не була досягнута.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 зазначає, що вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи, судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим та таким, що відповідає вимогам ст. 374 КПК України, призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, достатнім для його виправлення та запобігання вчинення інших кримінальних правопорушень, а відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суд першої інстанції, під час визначення виду покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а саме наявність в його діях пом?якшуючої обставини, відсутність обтяжуючих обставин, позитивні характеристики і визначив найбільш м`яке покарання, передбачене санкцією відповідної статті.

При цьому, повторне врахування цих обставин при визначенні розміру покарання не відповідало б загальним засадам та принципам призначення покарання, а тому суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про призначення максимального розміру раніше визначеного виду покарання.

Окрім цього, надання неправомірної вигоди працівникам правоохоронного органу в загальному розмірі 42509 гривень 30 копійок свідчить про платоспроможність обвинуваченого та не надмірність розміру призначеного штрафу.

Також, ОСОБА_6 має у власності земельні ділянки, декілька транспортних засобів та іншу нерухомість, вартість яких в десятки разів перевищує розмір призначеного покарання, а відтак аргументи сторони захисту про занадто обтяжливий розмір покарання є надуманими та такими, що суперечать реальному майновому стану обвинуваченого.

Зважаючи на це, з урахуванням положень ч.2 ст.50 КК України, призначене ОСОБА_6 основне покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також відповідає меті покарання.

Разом із тим, судом першої інстанції при призначенні додаткового покарання належним чином враховано те, що ОСОБА_6 , будучи посадовою особою комунального підприємства надав неправомірну вигоду особі, яка займає відповідальне становище (керівнику підрозділу СБУ) за подальший вплив на іншу особу, що також займає відповідальне становище (слідчого НПУ), під час прийняття ним рішення у кримінальному провадженні №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, за фактом незаконної порубки 38 дерев породи (ясен, граб) в лісовому масиві квартал 33 виділ 24, який належить Щиборівській сільській раді Хмельницького району Хмельницької області, до вчинення якого міг бути причетний директор лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» ОСОБА_6 .

Таким чином, збереження за ОСОБА_6 права обіймати посаду є неможливим, оскільки саме керівництво комунальним підприємством та намагання приховати прорахунки в його діяльності спряли вчиненню корупційного злочину.

Сформульоване судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов?язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки є цілком визначеним та зрозумілим, а також таким, що не позбавляє обвинуваченого можливості працевлаштування за спеціальністю та використання ним набутих знань умінь і навичок, оскільки:

а) заборона стосується лише підприємств, установ та організацій державної та комунальної форм власності, а тому будь яка робота в приватному секторі економіки не є забороненою;

б) з врахуванням вищевказаних видів суб?єктів господарювання (державної та комунальної форм власності), заборона стосується лише обмеженого кола посад, які пов?язані з наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто обвинувачений може продовжити трудову діяльність на попередньому місці роботи, проте на інших посадах, що не передбачають управління колективом, або майном. З урахуванням наведеного, додаткове покарання є не лише обґрунтованим з точки зору підстав його призначення, а й юридично визначеним з точки зору окреслення меж посад, які заборонено обіймати обвинуваченому.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили вирок змінити в частині призначеного покарання з наведених в апеляційній скарзі підстав. Обвинувачений також просив врахувати, що на його утриманні хвора мати, 1939 року народження.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у їх задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим, пославшись на обґрунтування, зазначені у запереченні на апеляційну скаргу. Підтвердив, що у кримінальному провадженні №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України нікому не оголошена підозра.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, наведених у вироку, а також висновки щодо правильної кваліфікації його дій за частиною 1 статті 369-2 КК України, ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, тому, згідно з вимогами статті 404 КПК України, апеляційний суд вирок у цій частині не перевіряє.

Обвинувачений ОСОБА_6 у поданій апеляційній скарзі, не оскаржуючи фактичні обставини справи та свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, оскаржує рішення суду в частині призначеного основного покарання, вважаючи його розмір надмірно суворим, а також в частині призначення додаткового покарання, вважаючи його призначення безпідставним.

Колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами, що розмір призначеного основного покарання є несправедливим через суворість.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостями про особу винного.

Колегія суддів уважає, що при призначені основного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним".

Крім того, для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи» (висновок ЄСПЛ у справі "Ізмайлов проти Росії", п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року).

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 основне покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, практикою Верховного Суду та ЄСПЛ, а також належним чином врахував: характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, його наслідки, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, визнавши обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують його покарання.

В результаті наведене у своїй сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст.369-2 КК України, а саме у виді штрафу в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.369-2 КК України, а саме у розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить шістдесят вісім тисяч гривень, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи сторони захисту, що суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючі обставини та не обґрунтував призначення покарання у виді максимального розміру штрафу, та не врахував обмежений фінансовий стан обвинуваченого, що сплата штрафу в розмірі 68 000 грн. є непосильною, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції враховані пом`якшуючі обставини та дані про особу обвинуваченого, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, призначивши покарання саме у виді штрафу, що стосується розміру штрафу, то враховуючи конкретні обставини справи, загальний розмір неправомірної вигоди, наданої обвинуваченим працівникам правоохоронного органу в сумі 42509 гривень 30 копійок, свідчать, що розмір призначеного штрафу відповідає тяжкості правопорушення і не становить надмірного тягаря для обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого в частині зменшення розміру призначеного судом штрафу.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених ч.2 ст.55 КК України для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов`язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Згідно з вимогами частини 2 статті 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

У постанові Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 березня 2025 року у справі № 149/3010/23 (провадження № 51-5344км24) Суд звертає увагу, що слід відрізняти два варіанти, які використано законодавцем у частині можливого чи обов`язкового призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Йдеться або про передбачення як обов`язкового цього додаткового покарання у санкції статті Особливої частини КК, або про його застосування на підставі положень Загальної частини КК (ст. 55 КК) у тому разі, коли у санкції статті воно не передбачене.

У випадку, коли додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не передбачене у санкції статті Особливої частини КК, суд може призначити його з покликанням на положення ч. 2 ст. 55 КК лише за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Санкцією частини 1 статті 369-1 КК України не передбачено додаткове покарання.

Суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання з покликанням на положення ст.ст.52,55 КК України, зазначивши на обґрунтування, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, у зв`язку з перебуванням на посаді директора лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» та пов`язане з його діяльністю на даній посаді, тому суд визнав за неможливе збереження за ним права обіймати вказану посаду, певні посади або займатися аналогічною діяльністю.

Колегія суддів не може погодитись в даним висновком суду першої інстанції.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винуватим у пропозиції та наданні неправомірної вигоди особі, яка погоджується за таку вигоду вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, дії його кваліфіковані за ч.1 ст.369-2 КК України.

При цьому, суб`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.369-2 КК України є будь-яка особа, яка пропонує, обіцяє або надає неправомірну вигоду.

Крім того, матеріали провадження не містять доказів, що ОСОБА_6 , як директор лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» причетний до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України за фактом незаконної порубки 38 дерев породи (ясен, граб) в лісовому масиві квартал 33 виділ 24, який належить Щиборівській сільській раді Хмельницького району Хмельницької області.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушеннявчинено у зв`язку з його перебуванням на посаді директора лісокомунального сільськогосподарського підприємства «Красилівліс» та пов`язане з його діяльністю на даній посаді.

З урахуванням наведених обставин, характеру кримінального правопорушення та інших обставин справи, даних про особу обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування вимог ч.2 ст.55 КК України та визнання неможливим збереження за ОСОБА_6 права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Таким чином, оцінивши в сукупності обставини кримінального провадження та враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, вирок зміні в частині призначеного покарання, шляхом виключення із вироку застосування вимог ст.52, ч.2 ст.55 КК України та призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов`язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 червня 2025 року стосовно ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Виключити із вироку суду стосовно ОСОБА_6 застосування вимог ст.52, ч.2 ст.55 КК України та призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях державної та комунальної форм власності, що пов`язані із наявністю організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3