УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001484 від 18.06.2024 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Ола Ольського району Магаданської області російської федерації, громадянина України, освіта середня, одруженого, утриманців не маючого, працюючого водієм ТОВ «Трансекспедиція», на момент вчинення кримінального правопорушення військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на посаді старшого стрільця 1 кулеметного відділення кулеметного взводу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

( в режимі відеоконференції з Кіровоградського районного

суду Кіровоградської області)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання. Дослідити письмові докази, які не були надані суду першої інстанції з об`єктивних причин, що викладені у тексті апеляційної скарги.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що суд не обґрунтував свого рішення про відсутність підстав для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України. Пояснює, що кримінальне правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується, вчинене ним з непрямим умислом, адже залишив місце служби ВЧ НОМЕР_1 неподалік елеватору, що в межах території Березнегуватської ОТГ Баштанського району Миколаївської області, оскільки з 09.09.2022 по 12.10.2022 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Голованівська ЦРЛ» з діагнозом: Двостороння ниркова коліка. По закінченню лікування 09.10.2022 ОСОБА_6 фактично повернувся на військову службу. Стверджує, що мотивом вчинення таких дій було те, що ОСОБА_6 був тяжко хворий, погано себе почував, неодноразово звертався до командира в усній формі з проханням направити його на лікування, проте командування ігнорувало усі його звернення, у зв`язку з чим був змушений самовільно залишити місце служби та звернутися до закладу охорони здоров`я за медичною допомогою та лікуванням.

Вказує, що з 09.11.2022 наказом командира ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_6 звільнений з військової служби у відставку, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, яка потребує постійного догляду, а саме, дядьком ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей та близьких родичів, які могли здійснювати за ним постійний догляд не мав, тому ОСОБА_6 здійснював за ним такий догляд, що підтверджується актом від 21.01.2024.

Звертає увагу, що обвинувачений з 23.01.2023 працює водієм ТОВ «ТЕП «Транспорт-експедиція», є учасником бойових дій, немає негативних характеристик за місце проживання та роботи. Про запровадження в Україні воєнного стану та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану обвинуваченому було достеменно відомо і до самовільного залишення місця служби він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладеш на нього завдання.

Зазначає, що ОСОБА_6 щиро кається у вчиненому кримінальному правопорушенні, самокритично засуджує таку свою поведінку та прийняв рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням ним вини, розкриттям усіх обстав справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину. По закінченню лікування одразу повернувся на військову службу, що на думку сторони захисту, свідчить визнання ним неправомірності своїх дій.

Вказує, що ОСОБА_6 добровільно призваний на військову службу за мобілізацією на початку повномасштабного вторгнення російських військ в Україну, тобто з власної волі, прийняв рішення проходити службу та погодився беззаперечно дотримуватись Конституції України Законів України, Військової присяги, вимог статутів Збройних Сил України, сумлінно чесно виконувати свій військовий обов`язок, дорожити честю і гідні військовослужбовця, на даний час ОСОБА_6 є військовозобов`язаним, відстрочки від призову за мобілізацією не має, стоїть на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звертає увагу суду, що ст. 75 КК України в редакції Закону України №1576-ІХ від 29.06.2021, яка діяла станом на момент вчинення злочину - 15.09.2022 не встановлювала заборони звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України.

Наголошує, що суду першої інстанції не були надані обвинуваченим докази, через відсутність у нього захисника, а саме це довідки КНП «Голованівська ЦРЛ» від 09.09.2022 та від 12.10.2022 про перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні у період з 09.09.2022 по 12.10.2022, акт про здійснення ОСОБА_6 постійного догляду за ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , дослідивши які суд зміг би зрозуміти, що ОСОБА_6 покинув розташування ВЧ НОМЕР_2 з об`єктивних та поважних причин, а саме, з метою звернення до закладу охорони здоров`я за для отримання медичної допомоги та лікування, та за для догляду за особою з інвалідністю І групи, яка потребує постійного догляду, а саме, дядьком ОСОБА_9 .

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що з 15 вересня 2022 року ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді старшого стрільця 1 кулеметного відділення кулеметного взводу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», за наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 07 травня 2022 року №50-РС, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п.1,2,3 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив базовий табір кулеметного взводу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 в межах АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органи військового управління та правоохоронні органи як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, до 09 жовтня 2022 року.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5. ст.407 КК України, є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання через його суворість, то суд апеляційної інстанції вважає їх неприйнятними, виходячи з наступного.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання дотримався загальних засад призначення покарання, визначених положеннями ст. 65 КК України. Так, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, відомості що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем несення служби характеризувався негативно через недостатній рівень професійної підготовки, не прислухання до пропозицій командирів та схильність до порушень військової дисципліни, одружений, утриманців не має, військовозобов`язаний, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, придатний до військової служби (а.п.104-114,129-147), за даними досудової доповіді, наданої Голованівським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Кіровоградській області ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства також оцінюється як середній, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства (а.п.42-45). Судом враховано обставини що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 добровільно з`явився в правоохоронні органи із зізнанням, щиро покаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. За такого суд першої інстанції на підставі вищезазначеного, врахувавши обставини, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та дані про особу обвинуваченого, зокрема його відсутність за місцем несення служби не значний проміжок часу та добровільне повернення після вчиненого до служби, обґрунтовано застосував положення ст. 69 КК України та призначив ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті обвинувачення, а саме 2 роки позбавлення волі. Суд вважав, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 добровільно повернувся на військову службу, щиро розкаявся, не є підставою для зміни вироку та звільнення його від відбування покарання із випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України, оскільки, при призначенні ОСОБА_6 покарання, ці обставини судом першої інстанції уже були враховані при застосуванні ст. 69 КК України.

Оскаржуючи вирок суду, захисник вважає, що існують підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, однак колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Санкція ч.5 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

За змістом ст. 75 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що звільнення від відбування покарання не може бути застосовано до обвинуваченого, який вчинив злочин, передбачений ч.5 ст. 407 КК України.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно оцінено неможливість застосування, у даному випадку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, положень ст. 75 КК України, оскільки правові підстави для їх застосування відсутні, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи захисника про те, що обвинувачений повернувся у військову частину, мав бажання продовжувати нести службу, що, на думку апелянта, дає підстави для пом`якшення покарання, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 після повернення на військову службу через місяць був звільнений у відставку по догляду хворим дядьком, який у 2023 році помер, на даний час він є військовозобов`язаним та відстрочки від призову за мобілізацією не має.

Враховуючи викладені обставини, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_6 покарання із застосування положень ст. 75 КК України, з огляду на тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, період відсутності обвинуваченого на військовій службі під час дії воєнного стану, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України) нівелює визначену статтями 50,65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

З огляду на наведене, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, за такого апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст.376, 405,407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2025 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді