Справа №949/811/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000064 від 21 лютого 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіти середньої, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185; ч.1 ст. 357; ч. 3 ст. 357 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , в період з 07.02.2025 по 15.02.2025, точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, зайшов на територію огородженої земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0198, що розташована неподалік с. Трипутня Сарненського району Рівненської області і належить ОСОБА_5 , де, через незамкнені вхідні двері, проник до господарського приміщення фізичної особи- підприємця ОСОБА_6 , звідки таємно викрав бензопилу марки STIHL МS230, вартістю 11478 гривень 92 копійки, що належить останньому, чим завдав ОСОБА_6 майнової шкоди на вищевказану суму.

Крім цього, ОСОБА_4 , в період з 01.03.2025 по 03.03.2025, точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, в умовах воєнного стану, зайшов на територію неогородженої земельної ділянки з кадастровим номером :07:012:0017, що розташована в с. Трипутня Сарненського району Рівненської області і належить фізичній особі- підприємцю ОСОБА_7 , де, через незамкнені вхідні двері, проник до приміщення гаражу ОСОБА_8 , звідки таємно викрав бензопилу марки STIHL МS361, вартістю 20848 гривень 94 копійки, належну останньому, чим завдав ОСОБА_8 майнової шкоди на вищевказану суму.

У подальшому, 10.03.2025, в післяобідню пору, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, в умовах воєнного стану, зайшов на територію неогородженої земельної ділянки з кадастровим номером :07:012:0017, що розташована в с. Трипутня Сарненського району Рівненської області і належить фізичній особі- підприємцю ОСОБА_7 , де, через незамкнені двері, проник до автомобіля марки Ореl Vіvаго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , в якому виявив на сидінні жіночу сумку належну ОСОБА_7 , відкрив її, та переконавшись про наявність в ній грошових коштів в сумі 7000 гривень купюрами номіналом по 100, 500 та 1000 гривень, здійснив їх таємне викрадення, чим своїми умисними, протиправними діями спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Він же, 10.03.2025, в післяобідню пору, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, проникнувши до автомобіля марки Ореl Vіvаго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , в якому виявив на сидінні жіночу сумку належну ОСОБА_7 , відкрив її, та переконавшись про наявність в ній печатки приватного підприємця на ім`я ОСОБА_7 , діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою крадіжки печатки, здійснив викрадення печатки фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Також він, 10.03.2025, в післяобідню пору, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, проникнувши до автомобіля марки Ореl Vіvаго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , в якому виявив на сидінні жіночу сумку належну ОСОБА_7 , відкрив її, та переконавшись про наявність в ній паспорта громадянки України на ім`я ОСОБА_7 , діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою крадіжки офіційного документа, розуміючи, що паспорт громадянина України є важливим особистим документом, який згідно «Положенням про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 із змінами і доповненнями, є офіційним документом, втрата якого істотно ускладнює реалізацію особою своїх прав, свобод та законних інтересів, таємно викрав паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 24.02.2010 Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_7 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_4 , 12.03.2025, в період з 09:30 годин по 12 годину, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, в умовах воєнного стану, знаходячись напроти господарства АДРЕСА_2 , шляхом відкриття незамкнених дверей, проник до автомобіля марки Тоуоtа Саmгу, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , жителю АДРЕСА_3 , та яким користується ОСОБА_10 , де виявивши на передньому пасажирському сидінні автомобіля чоловічу сумку належну ОСОБА_10 , відкрив її, та переконавшись про наявність в ній грошових коштів в сумі 100 доларів США однією купюрою, що, відповідно до курсу валют станом на 12.03.2025 становить 4115 гривень, здійснив їх таємне викрадення, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Він же, 12.03.2025, в період з 09:30 годин по 12 годину, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, проник до автомобіля марки Тоуоtа Саmгу, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , жителю АДРЕСА_3 , та яким користується ОСОБА_10 , виявивши на передньому пасажирському сидінні автомобіля чоловічу сумку належну ОСОБА_10 , відкрив її, та переконавшись про наявність в ній паспорта громадянина України та військового квитка на ім`я ОСОБА_10 , діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою крадіжки офіційних документів, розуміючи, що паспорт громадянина України, який згідно «Положенням про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 із змінами і доповненнями та військовий квиток, який згідно «Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу», затвердженого Наказом Міністра оборони України 10.04.2017 №206, є офіційними документами, важливими особистими документами, втрата яких істотно ускладнює реалізацію особою своїх прав, свобод та законних інтересів, таємно викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 20.09.2008 Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_10 та військовий квиток серії НОМЕР_6 , виданий 25.05.2010 ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_10 .

Своїми діями ОСОБА_4 завдав потерпілим майнової шкоди на загальну суму 43442,86 грн.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у інше приміщення та сховище, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану, викрадені печатки, вчиненому в інших особистих інтересах, а також у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортами громадян України та іншим важливим особистим документом, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєнні злочину визнав повністю, зазначивши, що обставини та мотиви вчинення правопорушень, які зазначені в обвинувальному акті, повністю відповідають дійсності. У скоєному щиро розкаявся.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявила клопотання, в якому просить розглянути кримінальне провадження не досліджуючи докази щодо тих обставин, які не оспорюються, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнає повністю. Додатково пояснив, що шкодує про вчинене, зробив для себе належні висновки та обіцяв, що більше такого не повториться. При обранні міри покарання просив суворо не карати.

Просила визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, по ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та по ч. 3 ст. 357 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з призначенням остаточного покарання по даних статтях на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України

У своїх заявах потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 просять дане кримінальне провадження розглянути без їхньої участі, зазначивши, що претензій до обвинуваченого не мають, визначити міру покарання покладають на розсуд суду.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, підтвердивши викладене в обвинувальному акті та фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності його позиції, суд, з`ясувавши думку учасників судового процесу, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу дослідження доказів, за згодою учасників судового процесу, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів по справі, що характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, а також інші обставини, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, або взагалі звільненням від покарання за окремими епізодами справи.

Проте, суд пересвідчився, що позиція учасників судового розгляду щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень знайшла своє підтвердження у судовому засіданні під час судового розгляду. Так, останній надав показання стосовно обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які повністю узгоджуються зі встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, викладеними в обвинувальному акті і його дії органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у інше приміщення та сховище, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану, викрадення печатки, вчинене в інших особистих інтересах, а також незаконне заволодіння будь-яким способом паспортами громадян України та іншим важливим особистим документом.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - Постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як тяжкий злочин та кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357КК України, як кримінальні проступки.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (а.п. 140), на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває (а.п. 141), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 139).

Обставинами, яка пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так, у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Водночас, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , що передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

У пункті 4 вказаної вище Постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 Постанови №7).

У п. 2 Постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При цьому, відповідно до п. 1 Постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що він повністю визнавши свою вину, щиро розкаявся, надав показання, як в ході досудового розслідування, так і в судовому засіданні щодо обставин вчинених ним кримінальних правопорушень, що свідчить про його небайдужість до наслідків, що настали, тому вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання в межах санкцій статтей інкримінованих за вказані кримінальні правопорушення, з урахуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, оскільки такі покарання є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Разом з тим, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без відбування покарання у виді позбавлення волі і вважає за можливе, застосувавши ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, із встановленням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_4 .

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.

Питання про речові докази та розподіл процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 100, 124 КПК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 31 березня 2025 року обирався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на строк два місяці, тобто до 31 травня 2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, призначивши покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_4 у остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 у обчислювати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Речові докази:

- бензопилу марки STIHL MS230, яка передана на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 - повернути власнику ОСОБА_6 ;

- бензопилу марки STIHL MS361, яка передана на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_8 - повернути власнику ОСОБА_8 ;

- сумку чорного кольору; купюру номіналом 500 грн. №ЕР4510567; купюру номіналом 500 грн. №АА1006934; печатку фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 , які передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_7 - повернути власнику ОСОБА_7 ;

- підсумок із тканини зеленого кольору; купюру номіналом 100 доларів США №КВ76506603КВ2; військовий квиток НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_10 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_10 , які передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_10 - повернути власнику ОСОБА_10 ;

- зразок букального епітелію ОСОБА_4 , що переданий на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області - знищити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта з проведення судових товарознавчих експертиз №СЕ-19/118-25/3504-ТВ від 12.03.2025 та №СЕ-19/118-25/3509-ТВ від 13.03.2025 в розмірі 1591,08 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна гривня вісім копійок).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: ОСОБА_1