Номер провадження: 11-сс/813/1102/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власниці майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власниці майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 15.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та накладений арешт на майно вилучене в ході проведення обшуку автомобіля марки «Audi Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме на:

1) мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro Max», в корпусі сірого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_4 ;

2) мобільний телефон марки «iPhone XS», в корпусі золотистого кольору, IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_7 ;

3) рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02.01.2025 (справа № 454/4357/24) про визнання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усиновлювачами ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 4-х (чотирьох) аркушах;

4) автомобіль марки «Audi Q7», д.р.н. НОМЕР_1 та ключі від вказаного автомобіля,

шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власниці майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на транспортний засіб «Audi Q7», д.р.н. НОМЕР_1 та ключі від нього.

Разом з апеляційною скаргою адвокат ОСОБА_9 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження захисник зазначила, що її первинна апеляційна скарга повернута ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.05.2025 року, про існування якої їй стало відомо 28.05.2025 року.

Після усунення недоліків первинної скарги адвокат ОСОБА_9 повторно подала апеляційну скаргу.

Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує тим, що арештований автомобіль не був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, в тому числі не є предметом, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

Слідчий при звернені до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не вказав мету та підстави накладення арешту на автомобіль та ключі від нього.

В матеріалах клопотання відсутні будь-які докази, що автомобіль має будь-яке значення для доказування в кримінальному провадженні чи зберіг на собі сліди вчинення злочину.

Факт користування підозрюваною ОСОБА_14 транспортним засобом не може бути єдиною підставою для накладення арешту на нього.

Щодо клопотання представника власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Положеннями ч.1 ст.117 КПК України встановлено, що пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду..

Оскільки в матеріалах судового провадженні відсутні відомості коли саме адвокат ОСОБА_9 ознайомилась зі змістом ухвали Одеського апеляційного суду від 20.05.2025 року про повернення її первинної апеляційної скарги, з метою забезпечення права власниці майна та її представника на доступ до суду, яке випливає з п.1 ст.6 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» і є невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши пояснення представника власниці майна - адвоката ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти її задоволення; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали УМП ГУНП в Одеській області щодо групи із невстановленої кількості осіб, які займаються оформленням документів щодо опікунства над неповнолітніми особами з метою безперешкодного перетину державного кордону України в період воєнного стану.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші невстановлені особи вступили в попередню змову з метою особистого збагачення шляхом вчинення злочинів у вигляді організації незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають мобілізації на території України, через державний кордон, усвідомлюючи при цьому протиправний характер своїх дій.

У зв`язку з цим, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші невстановлені особи розробили план протиправної діяльності, який полягав в наступному. ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підшукували осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації на території України, виявили бажання уникнути мобілізації та безперешкодно виїхати за межі країни. Після підбору відповідного кандидата ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пропонували йому стати опікуном малолітньої чи неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, що забезпечить відстрочку від мобілізації та право безперешкодно виїхати за межі територію України (відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року).

Отримавши згоду від таких осіб, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші невстановлені особи, діючи за попередньою змовою на виконання відомого співучасникам спільного злочинного плану, надавали інструкції щодо подальших дій останніх, забезпечували їх завідомо підробленими офіційними та іншими документами, що містять недостовірні відомості, які підлягають наданню до органів і служб у справах дітей, контролювали процес збирання та подання таких документів до органів опіки та піклування з метою встановлення такими особами опіки (піклування) над дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також, використовуючи знайомства із посадовими особами служб у справах дітей, лобіювали та прискорювали прийняття рішення щодо призначення підібраних ними осіб опікунами чи піклувальниками дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещені батьки) з дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, виявила бажання взяти її під опіку, піклування, подає службі у справах дітей за місцем свого проживання або за місцем виявлення дитини такі документи: 1) заяву; 2) копію паспорта громадянина України; 3) документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки особи з дитиною; 4) довідку від нарколога та психіатра про відсутність перебування на обліку; 5) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника або через Портал «Дія» (п. 79 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Крім того, під час дії на території України надзвичайного стану проходження особами, які перебувають у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками), в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, під опіку, піклування, курсу навчання з виховання таких дітей у центрі соціальних служб не вимагається (п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Використовуючи норми чинного законодавства України, які дозволяють призначення особи, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, позбавленою батьківського піклування, опікуном чи піклувальником у спрощеному порядку, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші невстановлені особи, з метою забезпечення швидкого та спрощеного порядку призначення підібраної особи чоловічої статі опікуном чи піклувальником, в невстановлений наразі спосіб, місці та час забезпечували виготовлення несправжнього свідоцтва про хрещення, в якому зазначали чоловіка, який виявив бажання уникнути мобілізації, хрещеним батьком дитини, позбавленої батьківського піклування, що свідчить, за задумом співучасників, про наявність родинних відносин між майбутнім опікуном (піклувальником) та дітьми, над якими планується встановити опіку (піклування).

На теперішній час ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 КК України, за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що у користуванні ОСОБА_14 перебуває автомобіль марки «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , на якому остання перевозила осіб через державний кордон України.

Крім того, під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, передбачених ст.ст. 260, 267 КПК України, відносно ОСОБА_14 , підтверджено той факт, що автомобіль «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , перебував у постійному користуванні останньої.

Також встановлено, що автомобіль «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , в період з 16.03.2024 до 12.06.2024 року, перебував у власності ОСОБА_14 . Поряд з цим, в ході досудового розслідування отримано відомості про те, що ОСОБА_14 розірвала шлюб з ОСОБА_16 та станом на теперішній час останні перебувають на стадії поділу спільного сумісного майна, серед якого і зазначений автомобіль. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2024 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_16 про забезпечення позову. ОСОБА_14 , бажаючи уникнути поділу автомобіля «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , відчужила вказаний автомобіль без відома та згоди ОСОБА_16 , подарувавши його своїй матері - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що автомобіль «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , на даній стадії досудового розслідування, відповідає критеріям майна визначеним ст. 98 КПК, на яке відповідно до положень ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки за версією органу досудового розслідування він міг бути придбаний за ОСОБА_14 за рахунок коштів, набутих кримінально протиправним шляхом, за обставин викладених в клопотанні, а також безпосередньо використовувався останньою для вчинення протиправних дій.

Постановою слідчого від 23.04.2025 року вищевказаний автомобіль був визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування, на даній стаді, виправдовують таке втручання у права та інтереси власниці майна з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та запобігання можливості подальшого відчуження автомобіля на користь третіх осіб.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, на даний час, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника власниці майна ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 15.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149; ч.2 ст.332; ч.3 ст.332 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4