ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/925/25 Справа № 181/1453/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисниці ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красногорівка Межівського району Дніпропетровської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, моючого середню освіту, не одруженого, на утриманні дітей не маючого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, в посаді старшого механіка-водія 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 05.09.2015р. П`ятихатським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області, відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Красногорівка Межівського району Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, не працює, не одружений, на утриманні малолітніх дітей не має, освіта середня, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , раніше не судимий,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 рокуОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Як встановлено судом, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 серпня 2023 року № 595 ОСОБА_9 призначено на посаду старшого механіка-водія 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_9 , як військовослужбовець, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності по застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил країни, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі Дисциплінарний статут ЗС України), військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця бездоганно та неухильно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, застосовувати зброю лише в бойовій обстановці, а в мирний час у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Солдат ОСОБА_9 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в посаді механіка-водія 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», 13 липня 2024 року близько 20:00 год., разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 перебував за місцем свого мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де під час спілкування, достовірно знаючи, що в ОСОБА_7 , жителя АДРЕСА_1 маються грошові кошти, вирішили їх викрасти.

В подальшому, 13 липня 2024 року близько 20:10 год., ОСОБА_9 та ОСОБА_10 направились до місця проживання ОСОБА_7 , де побачивши, що останній сидить на лавці біля території домоволодіння, зі сторони АДРЕСА_1 , за межами подвір`я, підійшли до присадибної ділянки, де через хвіртку огорожі домоволодіння зайшли на його подвір`я та направились до будівлі житлового будинку. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 через незачинені вхідні двері будівлі житлового будинку зайшли до його приміщення, проникнув таким чином до житла, де реалізуючи свій спільний, злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме: грошових коштів, почали оглядати приміщення будинку з метою відшукання грошових коштів. Перебуваючи у вітальній кімнаті, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 помітили чоловічу сумочку чорного кольору, та відкривши її побачили грошові кошти, після чого, ігноруючи Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, яким введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та який тривав на момент вчинення злочину, скориставшись тим, що в будинку нікого не має, реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану та обертання його на свою користь, таємно викрали грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) Американських доларів США (відповідно до офіційного курсу долару США станом на 13.07.2024 в сумі 163 529 гривень 20 коп. (сто шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять дев`ять гривень 20 коп.) та винесли із зазначеного приміщення в подальшому розпорядившись на власний розсуд, чим спричинили матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 на вказану суму.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години ЗО хвилин 24 лютого 2022 року строком на ЗО діб введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» № 2915-ІХ від 07.02.2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» до 18.08.2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 серпня 2023 року № 451/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» до 16.11.2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» до 14.02.2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 6 травня 2024 року № 271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні". Затвердженого законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні до 11 серпня 2024 року.

Так, ОСОБА_10 , 13 липня 2024 року близько 20:00 год., разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 - військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в посаді старшого механіка-водія 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , перебував за місцем мешкання останнього, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де під час спілкування, достовірно знаючи, що в ОСОБА_7 , жителя АДРЕСА_1 маються грошові кошти, вирішили їх викрасти. В подальшому, 13 липня 2024 року близько 20:10 год., ОСОБА_10 та ОСОБА_9 направились до місця проживання ОСОБА_7 , де побачивши, що останній сидить на лавці біля території домоволодіння, зі сторони АДРЕСА_1 , за межами подвір`я, підійшли до присадибної ділянки, де через хвіртку огорожі домоволодіння зайшли на його подвір`я та направились до будівлі житлового будинку. Після цього, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 через незачинені вхідні двері будівлі житлового будинку зайшли до його приміщення, проникнув таким чином до житла, де реалізуючи свій спільний, злочинний умисел, направлений на таємне, викрадення чужого майна, а саме: грошових коштів, почали оглядати приміщення будинку з метою відшукання грошових коштів. Перебуваючи у вітальній кімнаті, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 помітили чоловічу сумочку чорного кольору, та відкривши її побачили грошові кошти, після чого, ігноруючи Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, яким введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та який тривав на момент вчинення злочину, скориставшись тим, що в будинку нікого не має, реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану та обертання його на свою користь, доступу таємно викрали грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) Американських доларів США (відповідно до офіційного курсу долару США станом на 13.07.2024 в сумі 163 529 гривень 20 коп. (сто шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять дев`ять гривень 20 коп.) та винесли із зазначеного приміщення в подальшому розпорядившись на власний розсуд, чим спричинили матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 на вказану суму.

Дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою групою осіб, поєднана з проникненням у житло, що завдала значної шкоди потерпілому, в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисниця, яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України змінити.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_10 , від призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки, на підставі пунктів 1, 2 частини 1 статті 76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В обґрунтуванні своїх вимог захисник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до довідки, яка видана старостою виконкому Межівської селищної ради Межівського району з мамою ОСОБА_12 та братом ОСОБА_13 . Станом на 16.07.2024 року компрометуючі матеріали стосовно ОСОБА_10 до органу місцевого самоврядування не надходили.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України передбачено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема, щире каяття.

Так, Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області, встановивши у судовому розгляді, що обвинувачений ОСОБА_14 у вчиненому кримінальному правопорушенні, яке передбачено ч. 4 ст. 185 КК України щиро розкаявся, та повідомив суд про намір відшкодувати потерпілому завдані матеріальні збитки, за відсутності правового обґрунтування, не врахував вказані факти як обставину, яка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого.

Також судом першої інстанції не надано належної правової оцінки факту, що ОСОБА_10 на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, виповнилось лише 18 років.

В той же час судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_10 за весь час досудового розслідування співпрацював з органом слідства, розкаявся у скоєному кримінальному правопорушенні та бажає відшкодувати потерпілому ОСОБА_7 завдані матеріальні збитки.

Тому призначення однакового покарання двом учасникам із суттєво різними особистими характеристиками порушує принцип індивідуалізації покарання, на що неодноразово зверталась увага при розгляді аналогічних судових справ ВС у складі ККС.

Потерпілий в своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29.11.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання ОСОБА_10 з огляду на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 ст. 75 та 76 КК України.

Свої вимоги потерпілий обґрунтовує тим, що суд при ухваленні вироку не дотримався принципу індивідуалізації покарання призначивши обом обвинуваченим однакову міру покарання, незважаючи на суттєві відмінності у характеристиці останніх та інші обставини справи.

Крім того, суд не дослідив питання можливості застосування до обвинуваченого ст. 69, 69-1, 75 КК України.

Потерпілий вважає, що покарання ОСОБА_10 є занадто суворим і не відповідає завданню кримінального покарання, через те, що виглядає явно несправедливим за своїм видом та розміром.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні проти апеляційних скарг захисника та потерпілого заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Потерпілий, обвинувачений та його захисник в судовому засіданні просив свої апеляційні скарги підтримали, просили задовольнити їх з підстав та мотивів викладених в них.

Мотиви суду.

Заслухавши думку учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Оскільки, доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України не оскаржується, то колегія суддів приходить до висновку про те, тому не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та потерпілого та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання ОСОБА_10 , виходячи з наступного.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст. 66, 67 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст. 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості і характер суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як тяжкий злочин, особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше не судимий, скоїв тяжкий злочин, дані про особу, а саме за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, довідками Межівської центральної районної лікарні підтверджується, що ОСОБА_10 на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, розкаявся, добровільно не відшкодував шкоду потерпілому, перед потерпілим не вибачився, та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Разом з цим, колегією суддів під час апеляційного розгляду було встановлено наявність правових підстав, які дають можливість застосувати в даному випадку, виходячи із принципу індивідуалізації покарання, до обвинуваченого при призначенні покарання положення ст. 75 КК України та призначити йому покарання не пов`язане із його реальним відбуттям.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, судимостей не має, злочин вчинив вперше, на момент вчинення злочину був неповнолітнім.

Колегія суддів враховує і поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 після вчинення злочину, а саме останній працевлаштувався, в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду потерпілому, просив вибачення у потерпілого, щиро розкаявся у вчиненому. Враховує колегія суддів і думку потерпілого, який в апеляційній скарзі так і під час апеляційного розгляду наполягав на застосуванні до ОСОБА_10 положення ст. 75 КК України та просив звільнити його від покарання з випробуванням.

Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про те, що хоча ОСОБА_10 і вчинив тяжкий злочин, але на час апеляційного розгляду в його поведінці та ставленні до скоєного відбулись такі позитивні зміні, які свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Сукупність встановлених та вказаних обставин, на думку колегії суддів, дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Так, захисник в своїй апеляційній скарзі просить на підставі 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання строком на 3 роки, але так як на час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений був неповнолітнім, то максимальний строк звільнення від відбування покарання становить 2 роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання у виді позбавлення волі на 5 років та звільненням від відбування покарання на підстав ст. 75 КК України строком на 2 роки з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язків буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання потерпілого ОСОБА_7 про поновлення строку апеляційного оскарження на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК України задовольнити.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисниці ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині призначеного покарання ОСОБА_10 змінити.

На підставі ч. 2 ст. 404 КПК України вважати засудженим ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки: з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; роботи та навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3