ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0001615 від 20 жовтня 2024 року щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Павлограді Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 16.12.2015 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.187, ч.1 ст.304, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, 09.02.2024 року звільнений по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

08.10.2024 року близько 22.00 годині ОСОБА_6 разом зі свідком ОСОБА_10 перебували в магазині «АТБ Маркет» по вул.Центральна, 31 м.Павлограда Дніпропетровської області, де ОСОБА_10 побачив на підлозі банківську картку банку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , оформлену на ім`я потерпілого ОСОБА_11 , яка є офіційним документом, що надає доступ до банківського рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я потерпілого ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_10 підняв вказану банківську картку з підлоги та показав її обвинуваченому ОСОБА_6 після чого у обвинуваченого ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на викрадення вказаної банківської карти з корисливих мотивів.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні вищевказаного магазину, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, усвідомлюючи те, що знайдена свідком ОСОБА_10 банківська картка належить іншій особі, та є офіційним документом, діючи умисно, з корисливих мотивів, забрав з рук свідка ОСОБА_10 зазначену вищевказану пластикову банківську картку банку, яка оформлена на потерпілого ОСОБА_11 та яка, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію», п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст.1, п.15.2 ст.15 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», ч.4 ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, тим самим викрав її та в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Крім того, 08.10.2024 року діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, маючи на меті незаконне збагачення за рахунок грошових коштів, що йому не належать, усвідомлюючи злочинний характер вчинюваних дій та розуміючи, що такі є засобом для досягнення протиправної мети, обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до закладу харчування «Шашлик лаваш» по вул.Центральна, 68 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 22.04 год. та 22.14 год. 08.10.2024 року, скористався банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 600 гривень.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 08 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «ВостокГаз» по вул.Івана Мазепи, 142 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 22.28 год. та 22.30 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 426 гривень.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 08 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «Укрнафта» по вул.Сірка Івана, 279а м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 22.41 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , розрахувався за придбаний товар на загальну суму 204 гривень.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «Parallel» по вул.Дніпровська, 332 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 00.46 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , розрахувався за придбаний товар на загальну суму 465.50 грн.

В подальшому, також 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «Укранафта» по вул.Сірка Івана, 279а м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 01.32 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , розрахувався за придбаний товар на загальну суму 494.50 грн.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «БРСМ нафта» по вул.Харківська, 7 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 03.47 год., 03.53 год. та о 03.57 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 3 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 1282.85 грн.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 , на прохання свідка ОСОБА_10 позичити йому грошові кошти, передав банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , якому не було відомо про те, що вказана банківська платіжна картка не належить обвинуваченому ОСОБА_6 , та дозволив свідкові ОСОБА_10 придбати необхідний йому товар, для чого останній прийшов до АЗС «Укрнафта» по вул.Харківська, 14А м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 04.51 год. та о 04.52 год. шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 457.90 грн., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , яку в подальшому повернув обвинуваченому ОСОБА_6 .

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до АЗС «БРСМ нафта» по вул.Харківська, 7 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 06.49 год. та о 06.54 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 1209.91 грн.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до магазину «АнВар» по вул.Вокзальна, 15 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 07.16 год. та о 07.18 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 492 грн.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до магазину «АТБ маркет» по вул.Вокзальна, 15 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 07.31 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , розрахувався за придбаний товар на суму 583.50 грн. Також, перебуваючи у приміщенні вказаного магазину, одразу після проведення вищевказаного розрахунку, обвинувачений ОСОБА_6 передав банківську платіжну картку № НОМЕР_1 свідкові ОСОБА_12 , якій не було відомо про те, що вказана банківська платіжна картка не належить обвинуваченому ОСОБА_6 , та яка за допомогою вказаної картки о 07.32 год. придбала товар у вказаному магазині на суму 98.30 грн. В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_6 одразу після проведення розрахунку за товар забрав у свідка ОСОБА_12 вищевказану банківську картку.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до магазину «ФОП ОСОБА_13 » по АДРЕСА_3 , де о 07.41 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення транзакції розрахувався за придбаний товар на суму 531.73 грн.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до аптеки «Копійка» по вул.Центральна, 27А м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 08.00 год. та 08.01 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 1089.21 грн.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до магазину «Аврора» по вул.Центральна, 27А м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 08.04 год. та о 08.06 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення 2 транзакцій розрахувався за придбаний товар на загальну суму 1315 гривень.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 09 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до магазину «МК М`ясний» по вул.Центральна, 27 м.Павлограда Дніпропетровської області, де о 08.12 год., скориставшись банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , шляхом проведення транзакції розрахувався за придбаний товар на загальну суму 644.77 гривень.

Своїми злочинними діями обвинувачений ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 9895.17 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану та за ч.1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів.

В апеляції:

- захисник просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупність кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Відповідно до вимог ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти упоноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Виключити з мотивувальної частини оскаржуваного вироку обставину, що обтяжує покарання, - рецидив злочину.

Мотивуючи апеляційні вимоги захисник вважає, що призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого та є занадто суворим, оскільки ОСОБА_6 визнав вину у скоєному та щиро розкаявся у скоєному.

Зазначає, що судом безпідставно не враховано у якості пом`якшуючої обставини, - намагання сторони захисту відшкодувати потерпілому спричинену матеріальну шкоди, шляхом грошового переказу засобами Укрпошта.

Сторона захисту вважає, що судом всупереч вимогам ч. 4 ст. 67 КК України, визначено обтяжуючою покарання обставиною, - рецидив злочину, оскільки це є кваліфікуючою ознакою інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення майна вчиненого повторно в умовах воєнного стану.

Вважає, що судом при призначенні покарання не враховано дані про особу обвинуваченого, який у скоєному щиро розкаявся, добровільно намагався відшкодувати завдану шкоду, має постійне місце проживання, утримує матір, яка є інвалідом другої групи, що у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та слугує підставою для призначення менш суворого покарання.

Заслухавши сторони кримінального провадження: прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили вирок суду в частині призначеного покарання змінити, звільнивши ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України; перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, як висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, тому з огляду на положення ст. 404 КПК України, колегією суддів в цій частині не перевіряються.

Аналізуючи доводи захисту щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі та відповідно призначення покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Враховується також практика Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 69, 75 КК України, прийняв рішення про неможливість, як призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, а також і неможливості звільнення обвинувачення від відбування покарання з випробуванням.

Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 враховано тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, через невеликий проміжок часу вчинив аналогічний корисливий злочин, за місцем проживання характеризується посередньо, не працевлаштований на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває. При цьому, судом правомірно встановлено наявність пом`якшувальної обставини, у виді щирого каяття, а також наявність обтяжуючої обставини, у виді рецидиву злочину.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до законного та справедливого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки вказані обставини у виді щирого каяття під час судового провадження не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 , через невеликий проміжок часу після звільнення від відбування покарання за попереднім вироком вчинив новий злочин проти власності та раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів проти власності, що об`єктивно свідчить про те, що останній належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Згідно положень ч. 1 ст. 75 КК України слідує, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обов`язковою умовою застосування ст. 75 КК України є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для ухвалення рішення.

Доводи захисника щодо пом`якшуючих покарання обставин не містять нових даних, які були невідомі суду під час ухвалення вироку та дістали належну оцінку.

При наданні правової оцінки доводам сторони захисту в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує наявність обтяжуючої покарання обставини, - рецидив злочину, дані про особу ОСОБА_6 , який міцних соціальних зв`язків та утриманців не має, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини проти власності при цьому обвинувачений, не працевлаштований, легального джерела доходу не має, та через невеликий проміжок часу після звільнення вчинив злочин з корисливим мотивом, що свідчить про відсутність в його діях стійкого наміру на виправлення, у зв`язку з чим наведену захисником пом`якшуючу обставину не можна визнати такою, що істотно знижує ступінь тяжкості інкримінованого злочину.

Колегія суддів зважає на те, що обвинуваченим добровільно не було відшкодовано завдану шкоду, оскільки як слушно зазначено судом першої інстанції фактичної виплати чи переказу потерпілому здійснено не було.

Також, слід зауважити, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди є прямим обов`язком особи, на яку такий обов`язок покладено, а його невиконання має окремі правові наслідки та може впливати на притягнення такої особи до юридичної відповідальності, визначеної законом, що кореспондується з правовою позицією викладеною Касаційним кримінальним судом Верховного Суду у постанові від 6 грудня 2023 року у справі №501/740/20 (провадження №51-3646км23).

Приймається до уваги, що пост кримінальна поведінка обвинуваченого є негативною, оскільки будучи у 2024 році звільненим від відбування покарання ОСОБА_6 суспільно-корисною працею не займався, не працевлаштувався, та вчинив нове кримінальне правопорушення, а тому щире каяття останнього за відсутності позитивних змін у його поведінці не свідчить про можливість виправлення та попередження вчинення аналогічних злочинів без ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Колегія суддів, звертає увагу на відсутність в матеріалах справи даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах установи виконання покарань.

Зважаючи на те, що матеріали провадження не містять переконливих свідчень про можливість виправлення особи обвинуваченого без позбавлення його волі, суд першої інстанції дійшов до об`єктивного висновку про те, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства із реальним відбуванням покарання із таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його звільнення від відбування покарання з випробування, як на це вказує захисник, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисту, щодо необґрунтованого визначення обтяжуючої покарання обставини, - рецидиву злочину з посиланням на те, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення містить кваліфікуючу ознаку у виді повторності є неприйнятними, з огляду на таке.

Так, повторність за ч. 4 ст. 185 КК України означає вчинення особою двох або більше злочинів, які кваліфікуються саме за цією статтею або частиною КК України, а рецидив - це вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка вже має незняту або непогашену судимість за попередній умисний злочин.

Зі встановлених фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, слідує, що обвинуваченим вчинено декілька епізодів протиправної діяльності, що виразилась у розрахунках банківської карткою потерпілого за придбані товари, що відповідно утворює потворність. Окрім того, вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, ОСОБА_6 судимий за ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 304 КК України, тобто аналогічні злочини, при цьому враховуючи, що ОСОБА_6 звільнився від відбування покарання за цим вироком лише 09.02.2024 року на момент вчинення інкримінованих за оскаржуваним вироком злочинів, а саме 08.10.2024 року, судимості останнього не є погашеною чи знятою, а тому визнання рецидиву злочину відповідно до вимог ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання є законною та обґрунтованою.

При цьому, стороною обвинувачення також правомірно в обвинувальному акті вказано на обтяжуючу покарання обставину, у виді рецидиву, а тому наведені доводи захисника в цій частині є безпідставними.

Таким чином, з огляду на разом вищенаведене, апеляційну скаргу захисника, слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0001615 від 20 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4