Провадження №11-кп/801/1171/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

за участю сторін провадження:

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

засудженого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року, постановити нову ухвалу,якою клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення задоволити.

Засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року, постановити нову ухвалу про умовно-дострокове звільнення.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що що ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, такою, що винесена всупереч вимогам чинного кримінально- процесуального законодавства України та підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник вказує на те, що клопотання про умовно-дострокове звільнення ґрунтується на конкретних рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі, «Петухов проти України», по якому було винесено рішення по факту порушення Україною ст. 3 Конвенції, у зв`язку з тим, що міра покарання у вигляді довічного ув`язнення без реальної можливості і перспективи звільнення є катуванням.

У вересні місяці 2021 року Конституційним судом України було винесено рішення в справі ОСОБА_9 та інших, з приводу невідповідності Конституції України ст.ст. 81, 82 Кримінально кодексу України, Конституційним судом було визнано що ст.ст. 81, 82 КК України, не відповідає Конституції України, разом з цим в даному рішенні було невідкладно покладено на Верховну раду України обов`язок привести законодавство України у відповідність до вимог Конституції України.

Вимог апеляційної скарги засудженого ОСОБА_10 мотивовано тим, що 28 жовтня 2021 року Європейський суд із прав людини ухвалив рішення щодо

довічно засуджених (справа «Banesok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини», заяви № 52374/15та 53364/15), тому прохання про дострокове звільнення має розглядатися не пізніше ніж через 25 років після винесення вироку про довічне ув`язнення з наступними періодичними переглядами.

Цим рішенням Європейський суд із прав людини встановив межу, яка не може перевищувати понад 25 років для довічно ув`язнених, щоб вони мали право подати на дострокове звільнення, тобто через 25 років суд може звільнити з-під варти довічно ув`язнену людину, якщо її показники відповідатимуть встановленим критеріям для такого звільнення.

Засуджений зазначає, що. відбуваючи покарання 22 роки, не має жодного стягнення, за всіма характеристиками має найнижчий рівень загрози суспільству, тобто не є небезпечним для нього.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції з`ясував питання розуміння ОСОБА_7 альтернативного порядку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання, передбачене ст. 82 КК України, з`ясував всі обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно вироку апеляційного суду Одеської області від 05.02.2004 ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, п.п. 4, 6, 13 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.06.2004 вирок апеляційного суду Одеської області від 05.02.2004 щодо ОСОБА_7 змінено, виключено із мотивувальної частини вироку кваліфікуючу ознаку ч. 2 ст. 194 КК України - загибель людей, в решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 25.05.2018 ОСОБА_7 у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 31.07.2003 по 15.06.2004, тобто по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Доводи сторони захисту щодо звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі рішення Європейського суду з прав людини у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) суд апеляційної інстанції не приймає.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі - ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішення ЄСПЛ у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) Палата ЄСПЛ постановила одноголосно, що було порушення статті 3 (заборона нелюдського або такого, що принижує гідність поводження) Конвенції про права людини та стосувалася призначення довічного ув`язнення з правом умовно-дострокового звільнення лише після 40 років позбавлення волі.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту з приводу того, що підставою для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є відбуття ОСОБА_7 майже 22 років є безпідставними.

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі, не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Отже, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що відносно ОСОБА_7 після нормативного врегулювання державною порядку застосування ст.ст. 81, 82 КК України, не вирішувалося питання щодо заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Також судом першої інстанції роз`яснено, що ст. 82 КК України передбачено можливість звернення до суду із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким його видом, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, після чого законодавцем визначено порядок звернення про умовно-дострокове звільнення.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Те, що ОСОБА_7 не порушував порядку відбування покарання, перебуває у стані ресоціалізації, усвідомлює своє відновлення в соціальному статусі члена суспільства, прагне до повернення до самостійного загальноприйнятого соціально-нормального життя у суспільстві не можуть слугувати підставою для задоволення клопотання .

Викладені захисником, засудженим в ході судового розгляду та в апеляційних скаргах обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийнятті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 405,407,409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції ,

постановив :

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Судове рішення оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4