ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/88/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2021 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсона, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

На розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебував обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001329 від 14 квітня 2018 року.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

Так, ОСОБА_8 13.04.2018 року близько 18:30год., знаходячись біля будинку №64-б по пр.Ушакова, в м.Херсоні умисно, з метою спричинення іншій особі тілесних ушкоджень, з мотивів особистої неприязності, умисно наніс один удар правою рукою в область скроні (з правої частини голови) потерпілому ОСОБА_7 , в результаті чого потерпілий вдарився лівим плечем об свій автомобіль, та почав падати на правий бік на землю, в цей час ОСОБА_8 наніс ще один удар правою рукою потерпілому в область обличчя, після цього потерпілий впав на землю, закривши свою голову руками, та ОСОБА_8 наніс ще близько п`яти ударів руками та ногами по голові та тулубу потерпілому ОСОБА_7 , цим самим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани обличчя виникли від травматичних дій тупими предметами, які згідно з висновком судової медичної експертизи №351/396 від 18.12.2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В ході судового розгляду справи захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2021 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у кримінальному провадженні №0001329 у зв`язку із закінченням стоків давності та закрито кримінальне провадження.

Цивільний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду та роз`яснено право на звернення з позовом в порядку цивільного судочинства.

Витрати на проведення судово-медичних експертиз в сумі 903,36 грн. віднесено на рахунок держави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що станом на 01 жовтня 2021 року закінчився передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК України дворічний строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, адже з моменту вчинення кримінального проступку (13 квітня 2018 року) минуло більше трьох років, у зв`язку із чим кримінальне провадження №0001329 від 14.04.2018 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України підлягає закриттю на підставі ст.49 КК України, а обвинувачений - звільненню від кримінальної відповідальності.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2021 року скасувати та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянти зазначили, що вирішивши питання про закриття кримінального провадження, суд не дослідив матеріали кримінального провадження та не надав оцінку тому, що кримінальне провадження №0001329 від 13.04.2018 було об`єднане з іншим кримінальним провадженням в якому в подальшому ухвалою слідчого судді було продовжено строк досудового розслідування.

Крім того, на момент постановлення ухвали судом першої інстанції не досліджено матеріали кримінального провадження з приводу зупинення або переривання строків давності.

Звертають увагу, що кримінальне правопорушення обвинуваченим скоєне 13.04.2018 року, однак досудове розслідування завершено лише в лютому 2020 року, а справа надійшла до суду на початку березня 2020 року. При цьому тривалий час у справі продовжувалося підготовче судове засідання через зловживання обвинуваченим та його захисником своїми правами.

Сплив строків давності став наслідком зволікання в проведенні слідчих дій, а не з вини потерпілого, тому вказані обставини не можуть впливати на права потерпілого, який бажав справедливого розслідування злочину.

Крім того, потерпілий ОСОБА_7 не був згоден з кваліфікацією злочину скоєного ОСОБА_8 та вважав, що його дії слід кваліфікувати за ст.296 КК України у зв`язку із чим під час підготовчого судового засідання звернувся до суду із клопотанням. Разом із цим, вказане клопотання не розглядалося.

Також суд першої інстанції не надав жодної оцінки письмовим запереченням представника потерпілого щодо закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності. Крім того, суд не з`ясував думку потерпілого ОСОБА_7 щодо звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, адже потерпілий не був присутній під час розгляду клопотання.

Зазначають, що ОСОБА_8 не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому метою потерпілого було справедливе розслідування злочину та доведення вини обвинуваченого і визнання його винуватим. Однак, закривши провадження, суд позбавив потерпілого такого права.

Прийняте судом першої інстанції рішення призводить до того, що потерпілий ОСОБА_7 мусить звертатися до суду в окремому провадженні з метою стягнення матеріальної та моральної шкоди, що призведе до необхідності витрачання додаткового часу, коштів та зусиль.

В доповненнях до апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що суд першої інстанції також залишив поза увагою питання розподілу процесуальних витрат в частині витрат потерпілого на правничу допомогу.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Потерпілий в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з доповненнями, просив ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд справи.

Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги потерпілого, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За ч.1 ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Положеннями п.1 ч.1 ст.49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно із ч.3 ст.288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з ухвали суду, постановленої за результатами розгляду клопотання захисника, суд встановив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді штрафу у розмірі до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Даний кримінальний проступок вчинено 13 квітня 2018 року, а тому початком перебігу строку давності в даному кримінальному провадженні є зазначена дата. Вказаний факт підтверджується матеріалами провадження та ніким не оспорюється.

Отже враховуючи положення п.1 ч.1 ст.49 КК України строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок, скоєний ОСОБА_8 закінчився 13 квітня 2020 року.

Положеннями ч.ч.2,3 ст.49 КК України визначено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що від дня скоєння кримінального проступку 13 квітня 2018 року протягом строку давності та до моменту постановлення ухвали 01 жовтня 2021 року обвинувачений ухилявся від органів досудового розслідування або суду чи був засуджений за вчинення нового кримінального правопорушення.

З огляду на вказані обставини, зокрема враховуючи те, що від часу скоєння ОСОБА_8 кримінального проступку до моменту розгляду клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності минуло більш ніж три роки, тобто сплинув строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, передбачений ст.49 КК України, при цьому ОСОБА_8 погодився на звільнення його від кримінальної відповідальної із вказаної нереабілітуючої підстави, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закриттю.

Апеляційний суд зауважує, що положення ст.49 КК України, п.1 ч.ч. 2, 8 ст. 284, ч. 3 ст. 288 КПК України за своєю суттю є імперативними. Отже, у випадку встановлення всіх обставин, які є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з цих підстав, та при наявності згоди обвинуваченого на це, незалежно від визнання ним своєї вини, суд зобов`язаний прийняти рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінального провадження, незалежно від думок учасників судового провадження.

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення з підстав спливу строків давності. (постанови Верховного Суду від 10 червня 2021 року, справа № 640/11750/17, провадження № 51-6089км20; від 25 лютого 2021 року, справа № 192/3301/16-к; провадження № 51-3094км20 та інші).

Приписи ч. 1 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання (постанови Верховного Суду від 30 червня 2021 року, справа 362/2406/17, провадження № 51-6287км20; від 02 лютого 2021 року, справа № 175/2118/13-к, провадження № 51-3872км20 та інші).

Крім того, системний аналіз норм процесуального законодавства вказує на те, що суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна зі сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням, а отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям провадження у справі як під час підготовчого судового засідання, так і під час розгляду справи по суті в загальному порядку, керуючись статтями 12, 49 КК. (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 19 листопада 2019 року, справа № 345/2618/16-к, провадження № 51-1491км19; від 24 травня 2018 року, справа № 200/4664/14-к, провадження № 51-3302км18 та інші).

Отже, у разі надходження клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності його розгляд є обов`язком суду, який має відбутися невідкладно, зокрема і в підготовчому судовому засіданні. За наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК та відсутності обставин, визначених, зокрема у частинах 2-5 цієї статті, суд зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності і закрити кримінальне провадження щодо неї.

З урахуванням наведених вимог закону та змісту оскарженої ухвали суду вбачається, що суд першої інстанції вірно встановив наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та на законних підставах прийняв рішення про необхідність закриття кримінального провадження відносно нього.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував думку потерпілого із вказаного питання, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними.

Положеннями ч.3 ст.288 КПК України визначено, що суд зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

На думку суду апеляційної інстанції місцевий суд дотримався вимог вказаної норми, адже хоч розгляд клопотання адвоката ОСОБА_10 і відбувся 01 жовтня 2021 року без участі потерпілого, поруч із цим, матеріали провадження свідчать, що суд першої інстанції з`ясував думку потерпілого щодо заявленого захисником клопотання.

Так, матеріали провадження свідчать, що вперше з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження захисник ОСОБА_10 звернувся в судовому засіданні 10 грудня 2020 року (а.п.62). У вказаному засіданні захисник заявив усне клопотання. Надалі 21 січня 2021 року від захисника ОСОБА_10 надійшло письмове клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 (а.п.63). Відповідно до журналів вказаних судових засідань суд першої інстанції з`ясовував думку потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_9 щодо заявленого стороною захисту клопотання.

В подальшому наступні судові засідання 20 лютого 2021 року, 01 червня 2021 року та 21 вересня 2021 року було відкладено у зв`язку із неявкою сторін (а.п.64-66). Розгляд клопотання захисника ОСОБА_10 відбувся 01 жовтня 2021 року за участю прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_11 .

З огляду на те, що суд першої інстанції був обізнаний із позицією потерпілого щодо заявленого стороною захисту клопотання, при цьому в судовому засіданні 01 жовтня 2021 року приймав участь представник потерпілого, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень вимог ч.3 ст.288 КПК України під час розгляду клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Що стосується посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням представника потерпілого з приводу звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, то вони заслуговують на увагу, адже в матеріалах провадження наявні письмові заперечення представника потерпілого щодо клопотання сторони захисту. Однак суд першої інстанції в своїй ухвалі не навів жодних доводів щодо аргументів представника потерпілого.

Разом із цим, вказана обставина сама по собі не свідчить про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки залишення поза увагою вказаних заперечень не вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення. Крім того, як вбачається, зі змісту ухвали від 01 жовтня 2021 року, представник потерпілого ОСОБА_11 при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження поклалася на розсуд суду.

Вбачається, що доводи заперечення представника потерпілого на клопотання про закриття кримінального провадження дублюють доводи апеляційної скарги. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції надав їм оцінку в ході апеляційного розгляду, однак вказані аргументи представника потерпілого не вказують на відсутність правових підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи незаконність прийнятого судом рішення.

Так, і в апеляційній скарзі, і в запереченнях на клопотання про закриття кримінального провадження представник потерпілого вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив матеріали кримінального провадження стосовно зупинення або переривання строків давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.

Положеннями ч.ч.2,3 ст.49 КК України визначено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, в них відсутні будь-які відомості про те, що від дня скоєння кримінального проступку 13 квітня 2018 року протягом строку давності та до моменту постановлення ухвали 01 жовтня 2021 року обвинувачений ухилявся від органів досудового розслідування або суду чи був засуджений за вчинення злочину. Не надано таких відомостей і сторонами кримінального провадження, потерпілим та його представником, ні в ході судового розгляду, ні під час апеляційного провадження.

Слід зазначити, що в ході апеляційного провадження, у зв`язку з тим, що участь обвинуваченого під час апеляційного розгляду є обов`язковою та за відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_8 , ухвалою Херсонського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року оголошено його розшук (а.п.79) та вже 21 лютого 2022 року його місцезнаходження встановлено, що підтверджується наданими на адресу Херсонського апеляційного суду матеріалами відносно розшуку ОСОБА_8 . Також ухвалою Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року ОСОБА_8 було оголошено у розшук та 21 лютого 2025 року встановлено його місцезнаходження.

Поруч із цим, оскільки станом на час оголошення ОСОБА_8 у розшук строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності сплинув, зазначена обставина не впливає на перебіг вказаного строку та не має правового значення у даному випадку.

Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі №735/1121/20, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК України, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Щодо об`єднання кримінальних проваджень.

Що стосується доводів апеляційної скарги та заперечень з приводу об`єднання кримінальних проваджень, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, адже в даній справі об`єднання кримінальних проваджень жодним чином не вплинуло на перебіг строку давності.

Відповідно до матеріалів провадження органом досудового розслідування здійснювалося досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001329 від 14 квітня 2018 року за ч.1 ст.125 КК України та №0002553 від 02 серпня 2019 року за ч.1 ст.125 КК України, які в подальшому об`єднані в одне провадження (а.п.181-182).

Згідно з наявними в матеріалах справи відомостями вказані кримінальні провадження стосувалися однієї і тієї ж події заподіяння ОСОБА_8 13 квітня 2018 року близько 18:30 год. легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Так, згідно наявного в матеріалах провадження витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 14 квітня 2018 року за зверненням ОСОБА_7 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0001329 за ч.1 ст.125 КК України з приводу того, що ОСОБА_12 , близько 18:30 год. 13 квітня 2018 року, знаходячись біля будинку 64-б по вул.Ушакова, в м.Херсон спричинив йому тілесні ушкодження (а.п.16)

02 серпня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ч.1 ст.125 КК України з приводу того, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 квітня 2018 року близько 18:30 год., знаходячись біля булинку №64-б по пр.Ушакова в м.Херсоні, переслідуючи прямий умисел, направлений на спричинення іншій особі тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з мотивів особистої неприязні, умисно наніс один удар правою рукою в область скроні (з правої частини голови) потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого потерпілий вдарився лівим плечем об свій автомобіль, та почав падати на правий бік на землю, в цей час гр. ОСОБА_8 наніс ще один удар правою рукою потерпілому в область обличчя, після чого потерпілий впав на землю, закривши свою голову руками, та гр. ОСОБА_8 наніс ще близько п`яти ударів руками та ногами по голові та тулубу потерпілому ОСОБА_7 , цим самим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: забійні рани обличчя виникли внаслідок травматичних дій тупими предметами, які згідно з висновком судової медичної експертизи №351/396 від 18 грудня 2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.п.182).

Згідно наявного в матеріалах справи повідомлення про підозру ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0002553 від 02 серпня 2019 року, ОСОБА_8 підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 квітня 2018 року близько 18:30 год., знаходячись біля будинку №64-Б по пр.Ушакова, в м.Херсон, переслідуючи прямий умисел, направлений на спричинення іншій особі тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс один удар правою рукою в область скроні (з правої частини голови) потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого потерпілий вдарився лівим плечем об свій автомобіль, та упав на правий бік на землю, закривши свою голову руками, після чого гр. ОСОБА_8 наніс ще близько п`яти ударів руками та ногами по голові та тулубу потерпілому ОСОБА_7 , цим самим ОСОБА_8 спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: забійні рани обличчя виникли від травматичних дій тупими предметами, які згідно з висновком судової медичної експертизи №351/396 від 18 грудня 2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.п.38).

Факт того, що і кримінальне провадження № 0001329 від 14 квітня 2018 року за ч.1 ст.125 КК України, і кримінальне провадження №0002553 від 02 серпня 2019 року за ч.1 ст.125 КК України, стосується однієї події підтверджується також змістом протоколів допиту потерпілого ОСОБА_7 від 15 квітня 2018 року та від 18 липня 2018 року (а.п.25, 31), протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 18 липня 2018 року (а.п.30), протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 18 липня 2018 року (а.п.32), що оформлені в межах кримінального провадження № 0001329 від 14 квітня 2018 року, а також протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_13 від 12 грудня 2019 року (а.п.36), протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_7 від 14 грудня 2019 року (а.п.37).

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України строк давності обраховується з дня вчинення особою кримінального правопорушення.

Враховуючи, що в кримінальних провадженнях № 0001329 від 14 квітня 2018 року за ч.1 ст.125 КК України та №0002553 від 02 серпня 2019 року за ч.1 ст.125 КК України досудове розслідування здійснювалося з приводу вчинення ОСОБА_8 13 квітня 2018 року о 18:30 год. кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України стосовно ОСОБА_7 , в даному випадку, факт об`єднання даних кримінальних проваджень чи продовження строку досудового розслідування в одному з них, не має правового значення в питанні підрахунку строку давності, який обраховується саме з 13 квітня 2018 року.

Щодо зволікання під час досудового розслідування та невизнання обвинуваченим своєї вини.

Що стосується доводів потерпілого з приводу того, що сплив строків давності став наслідком зволікання органу досудового розслідування та обвинувачений не визнавав свою вину станом на момент закриття провадження, то вказані посилання суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки чинні положення Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України не передбачають додаткових умов, які б мав враховувати суд під час вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строку давності, зокрема причин спливу такого строку та визнання вини обвинуваченим.

Щодо недотримання розумних строків досудового розслідування, то відповідно до ст.308 КПК України, у разі недотримання розумних строків досудового розслідування слідчим, дізнавачем або прокурором, потерпілий мав можливість оскаржити таке зволікання прокурору вищого рівня.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.07.2021 (справа № 552/5595/18), за змістом ст.ст. 284, 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність саме таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо є згода цих осіб на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, а також за умови, що суд роз`яснив їм суть підозри чи обвинувачення, підстави звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження.

Щодо кваліфікації дій Різаєва та клопотання потерпілого про зміну кваліфікації.

Відповідно до ст.49 КК України, ст.284 КПК України кваліфікація дій особи має істотне значення для обрахування строку давності і як наслідок можливості закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням такого строку.

В той же час, під час судового провадження в питанні кваліфікації дій особи суд наділений лише тими повноваженнями, які чітко визначені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Під час судового розгляду зміна правової кваліфікації особи в бік погіршення становища особи можлива лише шляхом зміни прокурором обвинувачення чи висунення додаткового обвинувачення.

Так, відповідно до ч.2 ст.337, ч.1 ст.338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

В даному випадку дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України і обвинувачення саме щодо вчинення вказаного кримінального проступку було предметом розгляду суду першої інстанції. В ході судового розгляду прокурор не змінював обвинувачення на більш тяжке.

Незгода потерпілого із кваліфікацією дій обвинуваченого, які на думку потерпілого мають бути кваліфіковані як більш тяжке кримінальне правопорушення, не зумовлює для суду обов`язку вийти за межі обвинувачення в бік погіршення становища обвинуваченого.

Як вже зазначалося, межі повноважень суду щодо перекваліфікації кримінального правопорушення окреслені ч.3 ст.337 КПК України, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування закону про менш тяжке кримінальне правопорушення.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності обґрунтовано керувався кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України, що відображена в межах висунутого обвинувачення.

Щодо розподілу витрат та цивільного позову.

Відповідно до ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із:

1) витрат на правову допомогу;

2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;

3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;

4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Положеннями ст.124 КПК України визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат.

ОП ККС у постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 визначила, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту

Вказаний висновок було доповнено постановою ОП ККС ВС від 02 грудня 2024 року у справі № 686/1699/20, де суд касаційної інстанції зазначив, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи в порядку, передбаченому частиною 1 статті 124 КПК.

Можливість стягнення процесуальних витрат має бути роз`яснена обвинуваченому при роз`ясненні йому права на звільнення від кримінальної відповідальності і права заперечувати проти закриття кримінального провадження відповідно до частин 2 та 3 статті 285 КПК України.

З огляду на викладене, чинні норми КПК України допускають стягнення процесуальних витрат, понесених потерпілим, з обвинуваченого, у разі закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України.

Разом із цим, як вбачається із матеріалів справи, у даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_7 не надано жодних доказів, які б підтверджували понесені ним процесуальні витрати в кримінальному провадженні, зокрема витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Крім того, слід звернути увагу на правову позицію, що викладена Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 328/1109/19 де суд касаційної інстанції зазначив, що невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості й призначення покарання.

Таким чином, оскільки це питання може вирішити відповідно до положень ч.5 ст. 534 КПК України суд, який прийняв остаточне рішення у кримінальному провадженні без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, потерпілий може повторно звернутися із відповідним клопотанням до суду першої інстанції, який постановив ухвалу про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження щодо нього.

Що стосується залишення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого без розгляду, то суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до вказаного висновку, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливе лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду у справах №644/7193/17 та №303/6878/17.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з підстав, що наведені в апеляційній скарзі з доповненням.

Істотних порушень КПК України, які б стали підставою для зміни або скасування ухвали апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3