Провадження № 1-в/638/1068/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання начальника державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_6 відповідно до статтей 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, частини другої статті 74 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшло клопотання начальника державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_6 відповідно до статтей 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), частини другої статті 74 Кримінального кодексу України (далі КК України) у якому просить привести вирок Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1кп/418/19/21) стосовно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність до Закону України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» звільнивши ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1-кп/418/19/21) за частиною третьою статті 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки, у зв`язку з усунення караності вчиненого ним діяння.

Представник державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» та засуджений просили задовольнити клопотання, з підстав викладених в ньому. Також представник державної установи у судовому засіданні зазначив, що вироком Міловського районного суду Луганської області від 14.09.2021 по справі №418/946/21 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021, а тому просить це врахувати при розгляді клопотання.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував.

Суд, заслухавши думку учасників, розглянувши матеріали клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_5 , встановив, що Вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1кп/418/19/21) ОСОБА_5 засуджено за частиною третьою статті 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки. Відповідно до частини 1 статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання ОСОБА_5 вироком Міловського районного суду Луганської області від 14.09.2021 по справі №418/946/21 (1-ка/418/61/21) частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.

Відповідно до пункту 13, 14 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до частини першої статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09.08.2024 набрав чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Таким чином, два неоподатковані мінімуми доходів громадян дорівнює ста відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму становив 2102,00 грн. Отже, розмір соціальної пільги, встановленої законом на 01.01.2020, становить 1051,00 грн (2102,00 грн *50% = 1051,00 грн.), а відтак кримінальна відповідальність за викрадення чужого майна у 2020 році настає за умови, що вартість викраденого майна перевищує 2102,00 грн.

З вироку Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1кп/418/19/21) вбачається, що ОСОБА_5 засуджено за частиною третьою статті 185 КК України у результаті вчинення дій 17.04.2020, що завдали матеріальної шкоди у розмірі 2066,66 грн.

Згідно із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12 за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) вказала, що Закон №3886-IX є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні статті 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом№3886-IX, мають зворотну дію в часі. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, суд, на підставі частини другої статті 74 КК України, вважає за необхідне застосувати зворотну дію у часі Закону № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» та звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1-кп/418/19/21) за частиною третьою статті 185 КК України від покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, у зв`язку з усунення караності вчиненого ним діяння, а також виключити з вироку Міловського районного суду Луганської області від 14.09.2021 по справі №418/946/21 (1-кп/418/61/21) посилання на приписи статті 71 КК України.

Керуючись статтями 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання начальника державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» ОСОБА_6 задовольнити.

Привести вирок Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1кп/418/19/21) стосовно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність до Закону України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» звільнивши ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 по справі №418/2219/20 (1-кп/418/19/21) за частиною третьою статті 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки, у зв`язку з усунення караності вчиненого ним діяння.

Виключити з вироку Міловського районного суду Луганської області від 14.09.2021 по справі №418/946/21 (1-кп/418/61/21) посилання на приписи статті 71 КК України, щодо призначення ОСОБА_5 остаточного покарання за сукупністю вироків, а саме щодо часткового приєднання до новопризначеного покарання ОСОБА_5 за частиною другою статті 309 КК України невідбутої ним частини покарання за попереднім вироком Міловського районного суду Луганської області від 04.03.2021 за частиною третьою статті 185 КК України, в іншій частині цей вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів із дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 08.01.2025.

Суддя ОСОБА_1