ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/714/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/491/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185, ч.1 ст.304 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Богодухівського районного суду Харківської області перебувало кримінальне провадження № 0000224 від 18.03.2016 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новопекельне Зачепилівського району Харківської області, українця, громадянина України, одруженого, офіційно не працевлаштованого, з професійно-технічною освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Олександрівка Богодухівського району Харківської області, українця, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з повною загальною середньою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України судимостей не має,

за ч. 3 ст. 185 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Крисине Богодухівського району Харківської області, українця, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з професійно-технічною освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за ч.3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 30.10.2024 року клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задоволено частково. Клопотання захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 задоволено.

Кримінальне провадження №0000224 від 18.03.2016 в частині обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 в іншій частині відмовлено.

Продовжено розгляд кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.304 КК України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 30.10.2024 року і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу захисник вказує на те, що суд першої інстанції, закриваючи кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.3 ст.185 КК України, необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про закриття кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст.304 КК України, оскільки в діях його підзахисного відсутній склад цього кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшла висновку про те, що подану апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09.08.2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024 року, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст.51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібної крадіжкою, за яке передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, вартість майна якої на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Крім того, колегія суддів бере до уваги правові висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що містяться в постанові від 07.10.2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24), згідно яких, Закон №3886?IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК Українидля тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлена відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу України визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2024 року становить 3028 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян складає 1514 гривень на 2024 рік, а два неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст. 51 КУпАП) становить 3028 гривень.

Станом на 01.01.2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1378 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 689 грн. Тобто два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян за цей період складають суму в розмірі 689 х2=1378 грн.

Як вбачається з матеріалів цього кримінального провадження, сума викраденого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 майна за епізодом від 05.03.2016 року становить 450 грн., за епізодом від 17.03.2016 року - 604,24 грн., сума викраденого ОСОБА_10 майна становить 604 грн. 24 коп.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 1378 грн. (689?2 = 1378).

Отже, вартість викраденого ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 майна за кожним окремим епізодом не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто є меншим за розміром, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положення Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, тому його дії на даний час не утворюють кримінально-караного діяння, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у зв`язку із декриміналізацією діяння.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У зв`язку з тим, що Законом України № 3886-ІХ збільшилася сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності, то вказані обставини у даному випадку є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що кримінальне провадження №0000224 від 18.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а тому апеляційна скарга в цій частині, на переконання колегії суддів, є суб`єктивною, безпідставною та необґрунтованою.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження №0000224 від 18.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.304 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимогам імперативності.

У загальних засадах йдеться про «забезпечення права на оскарження», що є більш широким поняттям, ніж поняття «право», яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого «права», ще й гарантований державою механізм його реалізації.

Згідно з практикою ЄСПЛ у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимог до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення ЄСПЛ у справах «Делкур проти Бельгії» («Delcourt v. Belgium»), «Гофман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany»).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яка має бути досягнута (рішення ЄСПЛ у справах «Скорик проти України», «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» («Podbielski and PPU Polpure v. Poland»).

Конституційний Суд України у рішенні від 12 червня 2012 року № 13-рп/2012 також указав, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

За цих обставин визначені у законі вимоги щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожними обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведені положення Основного Закону не гарантують права на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення. Такі гарантії закріплено в п. 8 ч. 2

ст. 129 Конституції України, згідно з яким однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Із приписів ст. 24 КПК випливає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

За правилами ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.

Зазначені норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

При цьому положеннями ч. 11 ст. 284 КПК передбачено можливість оскарження саме ухвали про закриття кримінального провадження. Водночас зазначеною нормою не передбачено апеляційного оскарження судового рішення, яким відмовлено в закритті кримінального провадження.

Тобто, оскаржувана ухвала в частині відмови в закритті кримінального провадження постановлена під час судового провадження до прийняття одного із судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження №0000224 від 18.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.304 КК України, на переконання колегії суддів, не підлягає оскарженню, відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК, а тому належить також залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника в цій частині.

Зазначена процесуальна позиція апеляційного суду не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, що містяться в його рішеннях від 15.02.2024 року (справа № 757/28806/18-к, провадження № 51-2620 ск 20) та від 19.08.2024 року (справа № 331/1020/24, провадження № 51-3939 ск 24).

Разом з цим, доводи захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.304 КК України, підлягають перевірки під час судового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, обвинуваченому ОСОБА_7 та захиснику ОСОБА_8 належить роз`яснити, що у разі їх незгоди з остаточним судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження № 0000224 від 18.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.304 КК України в суді першої інстанції, вони не позбавлені процесуальної можливості включити свої заперечення проти ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 30.10.2024 року до своєї апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :