КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/59/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1782/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою директора Відокремленого структурного підрозділу «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000280 від 17.05.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представників володільця майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 рокузадоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000280 від 17.05.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучений 26.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, який перебуває у володінні ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України», із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, директор ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в повному обсязі у задоволенні клопотання прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000280 від 17.05.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що клопотання прокурора щодо накладення арешту на тимчасово вилучене майно не містить достатніх посилань, зокрема на обставини розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідків арешту майна для його власника, оскільки будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен належно і достатньо обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Апелянт вважає, що визнання вилученого майна речовим доказом в даній кримінальній справі з подальшим накладенням арешту на нього є неправомірним, оскільки орган досудового розслідування не надав переконливих доказів того, що вилучене майно було знаряддям ймовірного кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження.

Вказує, що під час проведення обшуку 26.12.2024 року директор і жоден з працівників ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» не чинили жодних дій, спрямованих на знищення даного майна, не чинили опір і не перешкоджали працівникам правоохоронних органів при його огляді. Отже, передбачених законом підстав для накладення арешту на зазначене майно немає.

Апелянт звертає увагу суду, що працівниками коледжу було надано працівникам правоохоронних органів доступ до даного майна, що дало їм можливість без будь-яких перешкод його оглянути безпосередньо під час обшуку.

Крім цього, апелянт посилається на те, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не надав оцінки тому факту, що вказаний автомобіль марки «Зіл» був списаний із балансу коледжу і з юридичної точки зору наразі є металобрухтом. У той же час, було здійснено правочин купівлі-продажу даного майна між гр. ОСОБА_11 та ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» і грошові кошти від продажу автомобіля зараховані на баланс коледжу.

Також, слідчий суддя не надав оцінки зазначеному в судовому засіданні факту щодо незаконного залишення правоохоронними органами вилученого майна - автомобіля марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, на території ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» після визнання його речовим доказом.

Слідчим суддею не було надано оцінку неправдивим відомостям, що містяться в клопотанні про накладення арешту на майно, зокрема, про те, що: «службові особи ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» реалізовували списане майно, яке перебувало на балансі коледжу, однак грошові кошти на розрахункові рахунки коледжу не надходили».

Даним твердженням у своєму клопотанні прокурор завів в оману суд, оскільки всі кошти, отримані від продажу списаного металобрухту, надійшли на рахунки ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України», про що можуть свідчити відповідні банківські документи, які також були вилучені 26.12.2024 року правоохоронними органами в ході проведення обшуку в коледжі.

Окрім цього, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ч. 1 ст. 172 КПК України визначено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно штампа Шевченківського районного суду міста Києва, який розміщений на клопотанні про арешт тимчасово вилученого майна прокурора відділу Київської обласної прокуратури від 27.12.2024 року, вказане клопотання зареєстровано 06.01.2025 року за вх. № 541, а його розгляд був призначений суддею ОСОБА_1 на 15.01.2025 року.

Відтак, слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва порушено ч. 1 ст. 172 КПК України і розглянуто клопотання про арешт тимчасово вилученого майна на дев`ятий день з дня його надходження до суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників володільця майна ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України»- адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним управлінням Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000280 від 17.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.

В рамках даного провадження, 26.12.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02.12.2024 року проведено обшук у ВСП «Немішаївський агротехнічний коледж НУБіП України» за адресою: Київська обл., Бучанський район с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, в ході якого було виявлено та вилучено автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142.

Постановою старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_12 від 26.12.2024 року вилучене майно, а саме, автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000280 від 17.05.2024 року.

06.01.2025 року (клопотання датоване 27.12.2024 року) прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000280 від 17.05.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у якому просив накласти арешт на тимчасово вилучений 26.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, який перебуває у володінні ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України», із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно.

Клопотання прокурор обґрунтовував тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що директор ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою з бухгалтером ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , майстром виробничого навчання ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підготували пакети документів щодо списання транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, які перебували на балансі вищевказаного коледжу.

В подальшому, службові особи коледжу направили документи щодо списання транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, які перебували на балансі ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» на погодження і затвердження до НУБіП та Міністерства освіти і науки України.

Після погодження вказаної документації, службові особи «ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» частину вищевказаних транспортних засобів реалізували приватному підприємцю ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за готівкові кошти, а іншу частину виставили на продаж через Інтернет-майданчик «OLX» з метою продажу за готівкові кошти.

Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , залучили до своєї протиправної діяльності ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зустрічав покупців сільськогосподарської техніки та транспортних засобів та супроводжував їх для огляду зазначеної техніки на території ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» за адресами: Київська область, Бучанський район, смт. Немішаєве, вул. Технікумівська, 4, та Київська область, Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н.Сосніної, 26Б.

Відповідно до п. 21 Порядку списання об`єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 року№ 1314 (далі - Порядку), розбирання та демонтаж майна, що пропонується до списання, проводиться тільки після прийняття відповідним суб`єктом управління рішення про надання згоди (згідно з цим Порядком) на списання майна.

Відповідно до п. 23 Порядку, усі вузли, деталі, матеріали та агрегати розібраного та демонтованого обладнання, придатні для ремонту іншого обладнання чи для подальшого використання, а також матеріали, отримані в результаті списання майна, оприбутковуються з відображенням на рахунках бухгалтерського обліку запасів. Отримані в результаті списання майна основні засоби оприбутковуються з відображенням на рахунках бухгалтерського обліку основних засобів. Непридатні для використання вузли, деталі, матеріали та агрегати оприбутковуються як вторинна сировина (металобрухт тощо).

Відповідно до п. 11 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 (далі - Положення), готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі.

Таким чином, в порушення п. 23 Порядку та п. 11 Положення, службові особи ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» реалізовували списане майно, яке перебувало на балансі Коледжу, однак грошові кошти на розрахункові рахунки коледжу не надходили.

Прокурор вказав, що в рамках даного провадження 26.12.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва проведено обшук у ВСП «Немішаївський агротехнічний коледж НУБіП України» за адресою: Київська обл., Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, в ході якого було виявлено та вилучено автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142.

26.12.2024 року вилучене майно визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні №0000280 від 17.05.2024 року.

У зв`язку з цим є підстави вважати, що відшукане та вилучене майно має значення для досудового розслідування та в сукупності з іншими матеріалами має суттєве значення для встановлення істини, важливих обставин у кримінальному провадженні, може бути використане як доказ під час судового розгляду і потребує подальшого дослідження при призначенні відповідних експертиз, допитах свідків та проведенні інших слідчих дій, в яких виникне необхідність, а відтак, існує необхідність у накладенні арешту на належне ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» майно.

Також, прокурор вказав, що існує обґрунтована сукупність підстав накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Необхідність в арешті вказаного майна зумовлена, насамперед, забезпеченням кримінального провадження, адже за результатами досудового розслідування необхідно буде вирішити подальшу долю вказаних речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000280 від 17.05.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучений 26.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, який перебуває у володінні ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України», із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000280 від 17.05.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явленням обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучений 26.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Микуличі, вул. Н. Сосніної, 26-Б, автомобіль марки «Зіл», 1990 року випуску, з інвентарним номером 101510142, який перебуває у володінні ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України», із забороною користування, розпорядження та відчуження, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно може бути об`єктом вчинення кримінально протиправних дій, може містити на собі сліди з приводу вчиненого кримінального правопорушення та підтверджувати факт його вчинення, а також, воно може мати суттєве значення для розслідування даного кримінального провадження і прийняття процесуального рішення в ньому, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання директора ВСП «Немішаївський фаховий коледж НУБіП України» ОСОБА_6 на те, що визнання вилученого майна речовим доказом в даній кримінальній справі з подальшим накладенням арешту на нього є неправомірним, оскільки орган досудового розслідування не надав переконливих доказів того, що вилучене майно було знаряддям ймовірного кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже, всупереч доводів апелянта, відповідає ознакам речового доказу, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Що стосується доводів апелянта, щодо пропуску слідчим суддею строків розгляду клопотання про накладення арешту на майно, що є порушенням ч. 1 ст. 172 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне вказати, що пропуск строку розгляду клопотання про накладення арешту на майно не є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Колегією суддів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді, а відтак відхиляються колегією суддів як безпідставні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу директора Відокремленого структурного підрозділу «Немішаївський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4