КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 18 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «0032» - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника

власника майна адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою частково задоволено клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке виявлене та вилучено під час проведення обшуку 27.11.2024 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва, а саме : автомобіль марки MERSEDES - BENZ AMG GT 63 S. 2023 р.в. чорного кольору, VIN: НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1 , яким користується підозрюваний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на праві власності належить ТОВ «0032», із забороною його відчуження та розпорядження.

В іншій частині клопотання - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник власника майна ТОВ «0032» - адвокат ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що копію оскаржуваного рішення стороною захисту отримано 25 грудня 2024 року, апеляційну скаргу направлено електронною поштою 30 грудня 2024 року. З цих підстав вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущено.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необгрунтованною, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження.

Апелянт зазначає, що ТОВ «0032» є власником арештованого транспортного засобу з 15 вересня 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про його реєстрацію та договором купівлі - продажу № 48/23 від 04.08.2023.

Крім того, на підставі договору № 6-09/23 від 01.01.2024 Товариство передало автомобіль в оренду ТОВ «АТЛ-Автосервіс», який закріплено за ОСОБА_8 , що підтверджується наказом № 21-ТЗ від 01.01.2024.

Відтак, придбаний ТОВ «0032» автомобіль не має відношення до кримінального провадження, а ухвалою слідчого судді дозвіл на його вилучення не надавався.

Також вважає, що слідчим суддею розглянуто клопотання з порушенням норм, передбачених с. 172 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводипредставника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Порядок і строки апеляційного оскарження чітко визначено та регламентовано ст. 395 КПК України. Так, згідно з п. 3 ч. 2 вказаної статті апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення, а відповідно до ч. 3 цієї ж статті, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів провадження убачається, що 06 грудня 2024 року клопотання прокурора розглянуто без повідомлення та участі представника ТОВ «0032», відомості про направлення Товариству копії оскаржуваного рішення, матеріали провадження не містять. Апелянт зазначив, що копію оскаржуваного рішення стороною захисту отримано 25 грудня 2024 року, апеляційну скаргу направлено електронною поштою 30 грудня 2024 року. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 04 червня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 000104, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування у межах даного кримінального провадження розслідуються обставини вчинення учасниками організованої групи ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 заволодіння шляхом обману грошовими коштами в особливо великому розмірі, виділеними з державного бюджету на потреби Збройних Сил України.

27 листопада 2024 року ОСОБА_7 , який обіймав посаду радника заступника Міністра оборони України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами України № 270-VI від 15.04.2008, № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами України № 270-VI від 15.04.2008, № 2617-VIII від 22.11.2018).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля, яким користується підозрюваний ОСОБА_14 , а саме MERSEDES - BENZ AMG GT 63 S. 2023 р.в. чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , та на праві власності належить ТОВ «0032».

27 листопада 2024 року проведено обшук вказаного транспортного засобу, в ході якого прийнято рішення про його вилучення та подальшу передачу на спецмайданчик ГУНП в м. Києві, що знаходиться за адресою вул. Каштанова, 66, м. Обухів, Київська область.

Постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_15 вилучений транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

29 листопада 2024 року прокурор другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про арешт автомобіля яким користується підозрюваний ОСОБА_14 , а саме MERSEDES - BENZ AMG GT 63 S. 2023 р.в. чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , та на праві власності належить ТОВ «0032».

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року клопотання прокурора задоволено частково та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке виявлене та вилучено під час проведення 27.11.2024 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва обшуку, а саме : автомобіль марки MERSEDES - BENZ AMG GT 63 S. 2023 р.в. чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , яким користується підозрюваний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на праві власності належить ТОВ «0032», із забороною його відчуження та розпорядження.

В задоволенні іншої частини клопотання (в частині арешту ключів од вказаного транспортного засобу) - відмовлено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст. 170 КПК України).

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 000104 про накладення арешту на вказане майно,слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про необхідність накладення арешту на вказаний транспортний засіб, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співмірність втручання у права власника майна та користувача цим майном, з потребами кримінального провадження.

Арешт майна з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ТОВ «0032» з метою запобігання зникнення чи відчуження майна.

На даній стадії, слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого транспортного засобу критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений транспортний засіб міг використовуватися ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення, та може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речових доказів з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що власником транспортного засобу є ТОВ «0032», не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучення автомобіля відбулося без належних підстав, оскільки ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук не було дозволено його вилучення, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність прямого дозволу на вилучення автомобіля марки MERSEDES - BENZ AMG GT 63 S. 2023 р.в. чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року про дозвіл на обшук даного автомобіля,не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна, ураховуючи дотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.

Посилання представника власника майна на недотримання слідчим суддею передбаченого ч. 1 ст. 172 КПК України строку розгляду клопотання про арешт майна, не є визначено законом безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника власника майна ТОВ «0032» - адвоката ОСОБА_5 , з урахуванням викладених в них доводами, задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «0032» - адвоката ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18

Єдиний унікальний № 757/56567/24-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_19

Справа № 11сс/82/1172/2025 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК