печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000004 від 12.012024, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000004 від 12.012024.

В обґрунтування доводів вимог скарги зазначено, що в рамках даного кримінального провадження 14.08.2024 року, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2024 року у справі № 757/35080/24-к, слідчим слідчої групи ГСУ НПУ о 22 год. 16 хв. було проведено обшук автомобіля BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

За результатами проведення обшуку у вищевказаному автомобілі речей та документів, що мають значення для проведення досудового розслідування не виявлено, про що зазначено в протоколі обшуку від 14.08.2024 року.

Одночасно з тим, за результатами проведення обшуку було вилучено зазначений автомобільь, ключі до нього та технічний паспорт НОМЕР_3 .

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_5 від 14.08.2024 року автомобіль BMW X3, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000004 від 12.01.2024 року.

16.08.2024року на адресу Печерського районного суду м. Києва було направлено клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

03 вересня 2024 року в рамках справи №757/36853/24-к, була постановлена ухвала якою було відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна, а тому адвокат наполягає на поверненні тимчасово вилученого майна.

Таким чином, адвокат просить суд:

- визнати дії старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , що полягають у порушенні строків передбачених ст.220 КПК України та позбавленні права ОСОБА_4 на вільне використання своєї власності, що суперечать загальним засадам володіння особою майном незаконними.

- визнати дії старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , що полягають у невиконанні винесеної ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03.09.2024 по справі № 757/36853/24-к (пр.1-кс-32150/24), яка набрала законну силу, про повернення вилученого майна в ході проведення обшуку від 14.08.2024 та позбавленні права ОСОБА_4 на вільне використання своєї власності, що суперечать загальним засадам володіння особою майном незаконними.

- скасувати винесену постанову старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 від 13.11.2024 про повну відмову у задоволенні клопотання сторони захисту щодо повернення вилученого майна в ході проведення обшуку, а саме: автомобіля марки BMW X3, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 .

- зобов`язати старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 припинити тимчасове вилучення майна а саме: автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

- зобов`язати старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_7 повернути власнику ОСОБА_4 вилучене її майно в ході проведеного обшуку від 14.08.2024, а саме: автомобіль марки BMW X3, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 .

З метою забезпечення участі адвоката в судовому засіданні, розгляд провадження призначався в режимі відеоконференції, проте встановити зв`язок не виявилось за можливе

Слідчий у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 107 КПК України, фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000004 від 12.01.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.

Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000004 від 12.01.2024.

07.08.2024 ухвалою Печерського районнного суду м. Києва у справі 757/35080/24-к було надано дозвіл на на проведення обшуку автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває в користуванні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою виявлення та вилучення речей та документів, що мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, а саме: усіх видів зброї, в тому числі бойової, спортивної, стартової, газової, сигнальної, нарізної, спецзасобів для відстрілу патронів несмертельної дії, патронів будь-якого виду, стану та калібру, вибухових речовин, комплектуючих та частин зброї та боєприпасів, обладнання для виготовлення, переробки чи ремонту вогнепальної зброї та боєприпасів, сім-карток, упаковок з-під сім-карток,засобів особистої гігієни (зубна щітка, бритва), банківських карток, документів, що посвідчують особу, з ознаками підробки, печаток, штампів, бухгалтерської, фінансово-господарської та іншої документації суб`єктів господарювання та інших, документів щодо провадження незаконноі? діяльності та подальшого виведення у легальний? обіг грошових коштів, отриманих під час цієі? діяльності, записів так званої? неофіціи?ноі? («чорноі?») бухгалтеріі?, записних книжок, нотатків, чорнових записів, які містять таку інформацію, ключів доступу до систем Інтернет-банкінгу, пристрої та прилади та засоби доступу до рахунків, на які надходять електронні грошові кошти (холодні криптогаманці), абоз яких у подальшому останні виводяться у легальний обіг; обільних телефонів, носіїв електронної інформації (флеш-карти будь-якого формату, USB-носії, носіїв на жорстких магнітних дисках (HDD), носіїв на твердотільних дисках (SSD), системних блоків персональнихкомп`ютерів (СБПК), ноутбуків і макбуків, (ППК), серверів, іншої комп`ютерної техніки, комп`ютерної техніки, зовнішніх переносних пристроїв зберігання інформації, мобільних терміналів зв`язку (мобільних телефонів), сім карт та карткоутримувачів, пристроїв та приладів, які забезпечують SIP, IP-телефонію та VoIP, пристроїв та приладів, які забезпечують доступ до локальної мережі, всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет - шляхом зняття інформації.

14.08.2024, на даної ухвали Печерського районного суду м. Києва, проведено обшук вказаного автомобіля, в ході якого останній вилучено.

03.09.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у спрвві 757/36853/24-к було відмовлено в накладені арешту на вилучений транспортний засіб BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя, при вирішенні даної скарги, враховує приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).5

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає неповерненні тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу. Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, при винесенні даного рішення, слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя звертає увагу, що вилучене майно на поверненні якого наполягає адвокат має статус тимчасово вилученого майна, оскільки арешт на вилучене майно не накладено, ухвалою про обшук не надавалось дозволу на його вилучення, а іншого орган досудового розслідування не надав слідчого судді.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно із цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 41 Конституції України, яка визначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відтак, доводи адвоката щодо не повернення майна є обгрунтованими, а тому вимога щодо повернення майна підлягає задоволенню, оскільки арешт на вилучене майно не було накладено, а тому підстав для його утримання немає.

Зазначене призводить до того, що власник майна після його вилучення позбавлений права володіння, користування, розпорядження.

Разом з цим, щодо вимог про визнання бездіяльності незаконною, слідчий суддя вважає, що воони не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 6 цього Кодексу.

Щодо скасування постанови про відмову у задоволенні клопотання щодо неповернення тимчасово вилученого майна, то суд відмовляє в даній частині скарги, оскільки відновлення прав щодо неповернення тимчасово вилученого майна, передбачене ст. 169 КПК України.

Таким чином, скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1-100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу - задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважену особу Головного слідчого управління Національної поліції України у кримінальному провадженні № 00000004 повернути ОСОБА_4 , вилучене майно в ході проведеного обшуку 14.08.2024, а саме: BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

В іншій частині вимог - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_9