Провадження № 1-кс/761/618/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0001223 від 02.09.2016 за ч. 2 ст. 1971, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 3652 КК України,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.10.2020 (справа № 761/29222/20) у кримінальному провадженні № 0001223 від 02.09.2016 за ч. 2 ст. 1971, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 3652 КК України.

У клопотанні представник власника майна зазначала, що рішенням слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.10.2020 (справа № 761/29222/20) задоволене клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області, накладений арешт, зокрема, на земельну ділянку, загальною площею 3,689 га з кадастровим номером :04:011:0023, що належала на праві власності ОСОБА_5 , розташована на території Обухівської міської ради Київської області та перебуває у користуванні ТОВ «Роза-Л» на підставі договору оренди.

Водночас, представник власника майна вважала, що арешт накладений безпідставно, оскільки ОСОБА_5 не мала будь-якого процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні, у подальшому земельна ділянка, загальною площею 3,689 га з кадастровим номером :04:011:0023 успадкована ОСОБА_4 , однак оскаржуваний захід забезпечення кримінального провадження порушує право власності останньої, позбавляє її упродовж тривалого часу можливості у законний спосіб розпоряджатися належним їй майном, тому подальше утримання такого майна під арештом не відповідає меті застосування оскаржуваного заходу забезпечення, оскільки земельна ділянка не є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001223.

Керуючись наведеним, представник власника майна просила арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_4 , скасувати.

У судове засідання представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 не з`явилася.

Слідчий СУ ГУНП у Київській області та прокурор Київської обласної прокуратури, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду клопотання, до суду не прибули, про поважність причини неявки не повідомили.

Слідчий суддя, дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали, дійшов висновку про таке.

У відповідності до ст. 174 КПК України власник або володілець майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

У силу частини 2 наведеної статті КПК арешт майна може бути скасовано слідчим суддею повністю чи частково, якщо власник або володілець майна доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справах «Бакланов проти Російської Федерації» та «Фрізен проти Російської Федерації» ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів.

У практиці ЄСПЛ неодноразово зазначалось, що таке втручання держави у права особи повинно здійснюватися виключно шляхом досягнення справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, тобто лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08.10.2020 (справа № 761/29222/20) задоволене клопотання заступника начальника відділу Київської обласної прокуратури, накладений арешт на низку земельних ділянок, що перебували у користуванні ТОВ «Роза-Л», оскільки таке майно відповідало критеріям, зазначеним у статті 98 КПК, тобто могло бути речовим доказом у кримінальному провадженні.

Як зазначено у рішенні слідчого судді від 08.10.2020, сторона обвинувачення посилалась на те, що земельні ділянки, які знаходяться у межах визначених Державними Актами на право постійного користування землею від 16.02.1996 серії ІІ-КВ №003262, від 13.02.1996 серії ІІ-КВ № 003264 та від 19.02.1996 серії ІІ-КВ № 003263, зокрема, ділянка з кадастровим номером :04:011:0023, виділені у власність фізичним особам та передані в оренду ТОВ «Роза-Л» кримінально-протиправним шляхом.

У зв`язку з цим прокурор припускав, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:011:0023перейшло протиправним шляхом до фізичної особи, тому рішенням слідчого визнане речовим доказом.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається у випадках, зокрема, якщо слідчий або прокурор не доведуть, що може бути виконане завдання, для виконання якого вказані особи звертаються з відповідним клопотанням.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно з-поміж іншого є доказом злочину, а також для забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, об`єкти, набуті кримінально протиправним шляхом.

Таким чином, завданням арешту майна у цьому випадку є забезпечення збереження певних предметів не як об`єктів права власності, а саме як речових доказів, тобто таких, що зберегли на собі сліди злочину або є безпосередніми носіями інформації про обставини вчинення злочину, або ж набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Досліджуючи питання, чи може бути, зокрема, нерухоме майно доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що віднесення певних матеріальних об`єктів до речових доказів безпосередньо пов`язане із складом кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування - за ч.2 ст. 1971, ст. 358, 3652 КК України.

Отже, такі докази мають бути належними, тобто відповідно до ст. 85 КПК прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за конкретною статтею Кримінального кодексу України.

Не виключаючи того, що об`єкти нерухомого майна можуть нести на собі сліди злочинного посягання, а також підтверджувати або спростовувати обставини, що підлягають доказуванню, слідчий суддя відмічає, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснюється за ч.2 ст. 1971, ст. 358, 3652 КК України, отже, доказами у такому випадку можуть бути речі чи документи, що свідчать про причетність особи до самовільного зайняття земельної ділянки, підробці та використанні підроблених документів вчинене групою осіб.

У той же час, на день розгляду клопотання про скасування арешту стороною обвинувачення не доведено, що арештоване майно є доказом вчинення певними особами вище вказаних кримінальних правопорушень, чи набуте у результаті здійснення протиправної діяльності.

Крім того, стороною обвинувачення не спростовані аргументи ініціатора клопотання, що піддане арешту майно на теперішній час на законних підставах перебуває у власності ОСОБА_4 , що підтверджується наданими представником власника майна документами.

Слідчий суддя також бере до уваги, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001223 від 02.09.2016 триває понад 8 років, що свідчить про можливість сторони обвинувачення завершити необхідні слідчі дії, спрямовані на встановлення обставин можливого протиправного заволодіння земельною ділянкою, та відсутність у сторони обвинувачення подальшої потреби утримання нерухомого майна під арештом.

Згідно з ч. 1 ст.174 КПК арешт майна може бути скасований у разі, коли буде доведено, що у подальшому застосуванні даного заходу відпала потреба чи такий застосований необґрунтовано.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, слідчий суддя дійшов висновку, що на теперішній час потреба у застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відсутня, оскільки подальше перебування майна під арештом не відповідає наведеній у ст. 170 КПК меті та завданню його застосування, чим продовжується порушення права власності гр. ОСОБА_4 , що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло спричинені негативні наслідки та відновило у повному обсязі права власника.

Отже, клопотання підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Частково скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.10.2020 (справа № 761/29222/20) у кримінальному провадженні № 0001223 від 02.09.2016 за ч. 2 ст. 1971, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 3652 КК України на земельну ділянку, загальною площею 3,689 га з кадастровим номером :04:011:0023, що розташована на території Обухівської міської ради Київської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1