Справа № 373/1984/24
Номер провадження 1-кп/373/220/24
УХВАЛА

23 грудня 2024 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

власника майна ОСОБА_5 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження № 0000287 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

встановив:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Прокурор ОСОБА_2 подав клопотання про накладення арешту (з метою забезпечення конфіскації як додаткового виду покарання) на майно обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме: на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що останній обвинувачується в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України, санкція за яке передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна. Відповідно до отриманої в судовому засіданні інформації (допит свідка ОСОБА_7 бувшої дружини обвинуваченого, самого обвинуваченого), під час шлюбу обвинуваченого із ОСОБА_5 був придбаний будинок в с. Циблі, який відповідно до норм СК України вважається спільною сумісною власністю подружжя. Тому є підстави для накладення арешту на 1/2 частину цього будинку, що дасть можливість запобігти його відчуженню та полегшить виконання вироку суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 зазначив, що клопотання не може бути задоволено. Будинок зареєстровано на бувшу дружину ОСОБА_3 . ОСОБА_5 , з моменту їхнього розлучення пройшло більше 3 років, що свідчить про сплив строку позовної давності для вимоги про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності. Крім того, потрібно з`ясовувати, за які кошти придбавався будинок, оскільки накладення арешту може порушити права інших осіб.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що хоча будинок купувався у шлюбі, однак за кошти його дружини, яка продала свою квартиру. На зараз там проживають його діти і він ніколи не претендував та не претендує на частку в будинку.

В силу ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Заходами забезпечення кримінального провадження є, в тому числі, арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Санкція ч. 4 ст. 187 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_3 , передбачає призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна.

Як вбачається із змісту ч.6 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод захист кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правовий режим спільної сумісної власності майна подружжя презюмується.

Такий висновок випливає з положень ст. 60 СК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у постанові № 752/7440/18 від 04 жовтня 2022 року, спори щодо виділення частки майна із спільної сумісної власності вирішуються у інший спосіб, при цьому в межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток. Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства. Підставою для виділення частки майна в праві спільної сумісної власності має бути вимога співвласника такого майна або державного чи приватного виконавця.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 7 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

В силу ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що будинок купувався за кошти його дружини, яка продала свою квартиру.

З показань свідка ОСОБА_5 (бувшої дружини обвинуваченого ОСОБА_3 ) вбачається, що будинок купувався хоча і в період шлюбу, однак за кошти, які були надані її батьками на перший внесок, та за кошти від продажу її особистої квартири. ОСОБА_3 на той час не працював, мав періодичні доходи від підробітків. Власники будинку, отримавши завдаток, який дали її батьки, в розмірі 2500 доларів США, погодилися почекати решту суми до продажу квартири.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що будинок був зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2019 року.

З копії договору купівлі-продажу квартири в селищі Лиманське, власником якої була ОСОБА_5 , вбачається, що відчужена вона була 26 жовтня 2019 року.

З наданої прокурором копії рішення суду про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вбачається, що в будинку по АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає ОСОБА_5 та її діти: сини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , 2000 року народження, та дочка ОСОБА_11 , 2005 року народження. Обвинувачений ОСОБА_3 зареєстрований в с. Задубрівка, Чернівецької області.

Таким чином, будинок зареєстрований за ОСОБА_5 , на придбання будинку були витрачені кошти від продажу належної їй на праві особистої власності квартири, чи були при купівлі будинку витрачені спільні кошти подружжя, при розгляді клопотання про арешт майна судом не встановлено, в будинку зареєстровані власниця та четверо дітей, двоє з яких на зараз є неповнолітніми.

Дані обставини в сукупності із вищезазначеними нормами СК України не дають підстави безальтернативно стверджувати про належність обвинуваченому ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини будинку. При цьому в межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення питання про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток.

За таких підстав суд вважає, що клопотання прокурора про накладення арешту на частку будинку задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 170, 171, 309, 395 КПК України,

ухвалив:

В задоволенні клопотання прокурора - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1 :(