ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 689/153/25

Провадження № 11-кп/820/283/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді- доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05.02.2025 про продовження строку тримання під вартою, у кримінальному провадженні №№ 0000126 від 06.11.2024,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, уродженцю с. Піщане Золотоніського району Черкаської області, сержанту резерву 43 запасної роти в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимому,

строком на 60 днів, тобто по 05.04.2025 року, включно.

Визначено ОСОБА_6 заставу в розмірі 151400 грн. та покладено, в разі її внесення, обов`язки, визначені ч.5 ст.194 КПК України.

Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що ризики об`єктивно та беззаперечно підтверджується матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування, прокурор їх довів, тому інші запобіжні заходи, що є більш м`якими, не можуть запобігти настанню зазначених ризиків.

Не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її, ухвалити нову, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме у виді домашнього арешту, передбаченого статтею 181 КПК України, цілодобового або нічного з 23 год 00 хв. до 06 год. 00 хв. ранку, строком на 60 днів, за адресою: АДРЕСА_1 , та з можливістю зменшення суми застави до розміру 60 560 грн.

Вважає оскаржувану ухвалу суду незаконною, оскільки сторона обвинувачення не навела достатніх і переконливих аргументів на підтвердження існування ризиків, на які вона посилається як на підставу для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Матеріали провадження, на думку апелянта, конкретних фактів та доказів для того, щоб не тільки продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, а й взагалі його застосовувати, не містять, що є порушенням не тільки національних норм права, а й міжнародних.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_6 мав і має постійне місце проживання, зареєстрований, що свідчить про те, що будь-якого умислу переховуватися від суду в нього нема і не було.

Ризик запобігти вчиненню обвинуваченим дій, також є непідтвердженим, оскільки зі сторони обвинувачення не надано таких доказів, як: розшук обвинуваченого до взяття під варту, придбання проїзних документів, зняття з різного роду реєстраційних обліків, раптове звільнення з роботи, розпродаж майна тощо.

Разом з тим, апелянт вважає, що відсутній ризик впливу на свідків та іншого обвинуваченого, у даному кримінальному провадженні, так як усі свідки, під час досудового розслідування, надали свідчення і підстав їх змінювати не має.

Не впливає, на думку захисника, на продовження строку тримання під вартою, тяжкість злочину, що передбачено практикою ЄСПЛ.

Захисник вважає, що незаконне ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_6 є підставою для звернення з відповідною заявою до Європейського суду з прав людини щодо тривалого утримання під вартою без належної на те правової підстави, оскільки тривалість утримання погано впливає на емоційний та психічний стан обвинуваченого.

Звертає увагу на те, що майновий стан обвинуваченого ОСОБА_6 та його родини не дозволяють внести заставу у вказаному розмірі, тому просить зменшити її розмір.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , на підтримку апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як убачається з матеріалів судового провадження, подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність, визначених ст. 177 КПК України, ризиків, а саме:

-переховування ОСОБА_6 від суду, оскільки він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суспільний резонанс, і йому загрожує покарання у виді позбавлення волі;

-перебуваючи на волі, ОСОБА_6 вчинятиме тиск, як психологічного, так і фізичного характеру, шукаючи будь - які можливі шляхи впливу на свідків та іншого обвинуваченого, у даному провадженні, спонукаючи до зміни ними показань або відмови від дачі показань, з метою уникнення кримінальної відповідальності або ж її пом`якшення;

-вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки ОСОБА_6 є військовослужбовцем ЗСУ, його перебування на більш м`якому запобіжному заході, окрім як тримання під вартою, зважаючи на наявний обґрунтований ризик переховування від суду, сприятиме вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 407 408 ККУ, з метою подальшого ухилення від кримінальної відповідальності. Крім того ОСОБА_6 самовільно залишив місце служби, а саме вибув з пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 , та до пункту призначення - оперативного угрупування «Харків» не прибув.

Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином перевірялись суддею. При цьому був опитаний ОСОБА_6 та його захисник, вислухана думка прокурора, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції взяв до уваги підстави, які були враховані при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які не змінились.

Тому, суд прийшов до правильного висновку про те, що існують ризики: переховування від суду; незаконного впливу на свідка та іншого обвинуваченого, який знаходиться на волі, в зв`язку з внесенням застави; вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції прокурор довів, що застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Апеляційні доводи про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема переховування від суду; вплив на свідка та іншого обвинуваченого; вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджені жодними доказами, є безпідставними.

Так, наявність вищезазначених ризиків ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з чим погоджується апеляційний суд.

Будь-яких доказів на спростування таких висновків суду обвинуваченим та його захисником не представлено.

Посилання сторони захисту на те, що матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів для застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, оскільки він має постійне місце проживання та зареєстрований, що свідчить про відсутність умислу переховування від суду, позбавлені підстав та спростовуються змістом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу.

Так, у поданому до суду клопотанні прокурор мотивував, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, сприятиме можливості останнього переховуватись від суду, при цьому зазначено, що ОСОБА_6 самовільно залишив місце служби, а саме 23.02.2024 вибув з пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 , та до пункту призначення - оперативного угрупування «Харків» не прибув. Отже, такі обставини свідчать про недопустимість застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, передбаченого КПК України, ніж тримання під вартою, а наявність у нього реєстрації та постійного місця проживання, не може слугувати доказом відсутності умислу на переховування від суду. При цьому відсутність доказів того, що обвинувачений знаходиться у розшуку, чи звільнився з місця роботи, знявся з реєстрації, тощо, на що є посилання в апеляційній скарзі, не спростовують той факт, що обвинувачений допустив самовільне залишення місця служби, в період, коли в Україні введено режим воєнного стану.

Посилання сторони захисту на відсутність ризику впливу на свідка та іншого обвинуваченого, у даному кримінальному провадженні, так як останні, під час досудового розслідування надали свідчення і підстав їх змінювати не має, були предметом розгляду в суді першої інстанції, на що слідчий суддя зазначив наступне.

До моменту допиту свідка та ОСОБА_8 , їх показання під час досудового розслідування не будуть мати для суду значення, оскільки суд зобов`язаний прийняти судове рішення за наслідками судового розгляду, виключно, на підставі показань цих осіб в залі суду. За цих умов ОСОБА_6 може вплинути, у будь-який спосіб, на них (підкупом, погрозами, застосуванням фізичної сили тощо). Це може перешкодити встановленню дійсних фактичних обставин, що на думку колегії суддів є слушним.

Апеляційні доводи про те, що майновий стан обвинуваченого та його родини не дозволяють внести заставу у вказаному розмірі, тому необхідно її зменшити, відхиляються колегією суддів, з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Приписами ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується в зберігання та збуті бойових боєприпасів, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу з метою особистого збагачення, колегія суддів вважає, що слідчим суддею застава визначена з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого і підстав для її зменшення, не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Отже, потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого шляхом продовження останньому запобіжного заходу є виправданою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 407, 418, 422, 4221 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05.02.2025 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 05.04.2025 року, включно, залишити без зміни, а апеляційну скаргу його захисника - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3