ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/6495/20

Провадження № 11-кп/820/46/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Хмельницького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні малолітня донька ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого старшим слідчим СВ Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області, не судимого,

якого визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч. 3 ст. 382 КК України та виправдано на підставі абз. 2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 382 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувальним актом у кримінальному провадженні ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч. 3 ст. 382 КК України, при наступних обставинах.

ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді слідчого СВ Кам`янець-Подільського РВП Кам`янець-Подільського ВП ГУ НП в Хмельницькій області, маючи спеціальне звання «старший лейтенант поліції», будучи службовою особою органу Національної поліції, працівником правоохоронного органу, службовою особою, яка займала відповідальне становище, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000823 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, 06.10.2017 особисто отримавши для виконання ухвалу слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 у справі №676/5338/17 про накладення арешту на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб), що набрала законної сили, достовірно знаючи, що вказаною ухвалою передбачено, що ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, будучи зобов`язаним її виконати та маючи реальну можливість виконати зазначену ухвалу, в порушення вимог ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ч. 2, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 2 ст. 21, ст. 175, ст. 533, ч. 2 ст. 534 КПК України, діючи умисно, у період з 06.10.2017 по 30.10.2017 вказану ухвалу слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 у справі № 676/5338/17 до сервісного центру МВС, для внесення, на підставі судового рішення, в Єдиний державний реєстр МВС відомостей про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію, не направив, сервісний центр МВС про заборону відчуження вказаного автомобіля, зняття з обліку та перереєстрацію, чи вчинення інших дій, які можуть привести до зміни власника, письмово не повідомив.

Викладене вище кваліфіковано, як умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, тобто, ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Також, ОСОБА_8 , перебуваючи, згідно наказу ГУНП в Хмельницькій області №388о/с від 14.11.2017, на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 4 Кам`янець-Подільського РВП Кам`янець-Подільського ВП ГУ НП в Хмельницькій області, маючи спеціальне звання «старший лейтенант поліції», будучи службовою особою органу Національної поліції, працівником правоохоронного органу, 23.11.2017 у невстановлений час, перебуваючи на території за адресою: Хмельницька область, м. Кам`янець-Подільський, вул. Заводська, 6а, яка перебувала у володінні Західної міжрегіональної філії Державного підприємства МВС України «ІНФОРМ-РЕСУРСИ», завідомо знаючи про наявність ухвали слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 у справі №676/5338/17 про накладення арешту на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб), в порушення вимог ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ч. 2, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 2 ст. 21, ст. 533, ч. 2 ст. 534 КПК України, діючи умисно, вчинив дії, спрямовані на перешкоджання виконанню вказаної ухвали слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 у справі №676/5338/17, а саме повернув власнику ОСОБА_10 належний йому автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та, таким чином, всупереч вимог вказаної ухвали, надав власнику можливість використовувати автомобіль та розпоряджатись ним, чим перешкодив уповноваженим особам у кримінальному провадженні №0000823 від 04.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.286 КК України, виконати зазначену ухвалу слідчого судді.

Викладене вище кваліфіковано, як умисне перешкоджання виконанню ухвали суду, що набрала законної сили, тобто, ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення передбаченого, ч.1 ст.382 КК України.

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2023 року ОСОБА_8 визнано невинуватим увчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч. 3 ст. 382 КК України та виправдано на підставі абз. 2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 382 КК України.

В своїй апеляційній скарзі, прокурор прохає вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.06.2023 стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 3 ст. 382 КК України, та призначити наступне покарання:

-за ч. 1 ст. 382 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 5 ст. 74 КПК України, звільнити від покарання у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України;

-за ч. 3 ст. 382 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки.

Вважає, що вищевказаний вирок стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що судом при розгляді справи допущено неповноту судового розгляду, а саме залишилися не дослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, зокрема, судом не допитано одного зі свідків сторони обвинувачення, про допит якого прокурором було заявлено клопотання. Також, висновки суду не підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду, та судом при винесенні вироку не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого. Крім того, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, допущено неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Так, на думку прокурора, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений фактично підтвердив факт умисного не направлення ухвали Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 про накладення арешту на автомобіль у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб) до сервісного центру МВС України для внесення відомостей до державного реєстру про накладення обтяження на транспортний засіб та не визнав факт повернення ним вказаного автомобіля власнику ОСОБА_10 .

Вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції зазначив, що ухвала слідчого судді не є ухвалою суду в розумінні ст. 382 КК України (невиконання судового рішення), а відтак станом на час вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382 КК України (умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище) ч. 1 ст. 382 КК України (умисне перешкоджання виконанню ухвали суду), не була предметом вказаних злочинів.

Проте, на думку апелянта, з вказаною позицією неможливо погодитись, оскільки, враховуючи єдиний статус суддів в Україні та те, що слідчий суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, розглядаючи справу (у даному випадку питання про застосування заходів забезпечення у виді арешту майна у кримінальному провадженні), діяв як суд, ухвала слідчого судді від 06.10.2017 є по своїй сутті ухвалою суду, а відтак - предметом злочинів, передбачених ч. 1 ст. 382 КК України та ч. 3 ст. 382 КК України.

Крім того, зазначає апелянт, виправдовуючи обвинуваченого, суд першої інстанції, як одну з підстав такого рішення вказав те, що в ухвалі слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017, якою накладено арешт на автомобіль у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб), не зазначено ні способу арешту, ні порядку виконання ухвали про арешт, ні порядку інформування заінтересованих осіб, а також, що ні ухвалою, ні кримінально-процесуальним законодавством не було покладено на слідчого обов`язку направлення ухвали про арешт транспортного засобу до сервісного центру МВС України або повідомлення такого сервісного центру про накладення арешту. Так, на думку суду, слідчий ОСОБА_8 не був зобов`язаний направляти вказану ухвалу до сервісного центру МВС України або повідомляти сервісний центр про накладення арешту.

Відповідно до п. 3 та п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року (далі Порядок) (в редакції від 20.10.2016), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС, серед іншого, з метою ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру МВС. Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС.

Згідно з п. 41 вказаного Порядку, забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, щодо яких у Єдиному державному реєстрі МВС є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця.

Отже, вважає апелянт, належним способом виконання ухвали про накладення арешту в частині обмеження юридичних правомочностей «розпорядження та відчуження» є направлення вищевказаної ухвали до сервісного центру МВС України з метою внесення уповноваженим органом відомостей про накладене обтяження до єдиного державного реєстру.

На думку прокурора, вищевказані вимоги закону слідчим ОСОБА_8 проігноровані та не виконані. Як наслідок, транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», який був речовим доказом у кримінальному провадженні №0000823 від 04.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та на який ухвалою слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 06.10.2017 у справі №676/5338/17 було накладено арешт у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб), в подальшому 12.01.2018, тобто під час дії ухвали про накладення арешту, яка передбачала заборону розпорядження (відчуження) автомобіля, було знято з обліку для реалізації та надалі було відчужено та 04.04.2018 перереєстровано на іншу особу.

Про такий спосіб та порядок виконання ухвал про накладення арешту на транспортні засоби слідчому ОСОБА_8 було достеменно відомо та, отримавши на виконання ухвалу слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.10.2017 у справі №676/5338/17, якою було накладено арешт на автомобіль у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб), слідчий ОСОБА_8 розумів необхідність направлення її до сервісного центру МВС України для забезпечення належного виконання накладених обтяжень у виді заборони розпорядження та відчуження.

Зокрема, зазначає апелянт, як вбачається з досліджених у ході судового розгляду ухвал слідчих суддів Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 12.05.2017 у справі №676/2302/17, від 27.06.2017 у справі №676/3221/17, від 20.07.2017 у справі №676/3669/17, від 02.10.2017 у справі №676/5205/17, якими було накладено арешт на транспортні засоби, та які були винесенні за результатами розгляду клопотань слідчого ОСОБА_8 у інших кримінальних провадженнях, в них містилась вказівка про необхідність негайного повідомлення сервісного центру МВС України про накладення обтяження на автомобіль (т. 2 а.с. 84-89).

Також, прокурор звертає увагу на те, що згідно з показаннями допитаного в ході судового розгляду свідка ОСОБА_11 , який станом на жовтень 2017 року працював на посаді начальника слідчого відділення Кам`янець-Подільського районного відділення поліції Кам`янець-Подільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, ухвали слідчих суддів про накладення арешту на транспортні засоби в обов`язковому порядку повинні були направлятись слідчими до сервісних центрів МВС України для виконання та внесення відповідних відомостей про обтяження. Такий порядок був відомий слідчим СВ Кам`янець-Подільського РВП Кам`янець-Подільського ВП ТУ НП в Хмельницькій області, у тому числі слідчому ОСОБА_8 .

Разом з тим, апелянт зауважує, що суд першої інстанції у вироку вказує недостовірні відомості, нібито допитаний свідок ОСОБА_11 повідомив суду, що не пам`ятає, у який спосіб виконувалась ухвала про арешт майна, що не відповідає показанням, наданим свідком у судовому засіданні суду першої інстанції.

Крім того, апелянт зазначає, що слідчим ОСОБА_8 в подальшому вказану ухвалу слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 06.10.2017 у справі №676/5338/17 про накладення арешту на автомобіль марки «MERCEDES- BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_3 , все ж було направлено на адресу ТСЦ 6843 РСЦ МВС України, що підтверджується супровідним листом від 16.05.2018 № 823/1. Проте, таке направлення було здійснено уже після зняття зазначеного автомобіля власником з обліку для реалізації та перереєстрації на іншу особу (т.5 а.с. 124-130).

Крім того, на думку апелянта, судове слідство у вказаному кримінальному провадженні проведено неповно. Зокрема, судом першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, якими передбачено такі засади кримінального провадження як змагальність сторін та свобода в подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості та безпосередність дослідження показань, речей і документів, не надано прокурору можливість подати суду усі докази обвинувачення, зокрема, провести допит заявленого стороною обвинувачення свідка ОСОБА_10 .

Так, в ході судового розгляду було з`ясовано, що свідок ОСОБА_10 перебуває за межами території України, у зв`язку з чим прокурором, керуючись ст. 336 КПК України, для забезпечення оперативності судового провадження, а також з метою забезпечення швидкого, повного та об`єктивного судового розгляду, 07.03.2023, 31.03.2023 та 28.04.2023 були заявлені клопотання про допит свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні у режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів (поза межами суду) та системи відеоконференцзв`язку.

На думку прокурора, суд, виправдовуючи обвинуваченого, як на докази невинуватості останнього, послався на надані стороною захисту аудіозаписи телефонних розмов ОСОБА_8 з ОСОБА_10 та іншими особами, які зроблені на мобільний телефон обвинуваченого.

Крім того, зазначає, що згідно зі ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

На думку апелянта, у даному випадку надані стороною захисту аудіозаписи телефонних розмов ОСОБА_8 здобуті у позапроцесуальний спосіб, у зв`язку з чим мали б бути визнані недопустимим доказом.

Заслухавши доповідача, прокурора, який наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги; обвинуваченого та захисника, які просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити та вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає, а вирок суду слід залишити без змін, за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

За правилами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судове рішення у формі вироку повинно відповідати вимогам ст. 374 КПК України, відповідно до якої у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку, у якому не допускається застосування формулювань, які свідчать про припущення суду і викликають сумнів у достовірності доказів.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, які були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, надані стороною обвинувачення, на підставі яких ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч.1, ч. 3 ст. 382 КК України, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Свій висновок щодо недоведеності, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_8 наявний склад та подія інкримінованого кримінального правопорушення, суд зробив на підставі показань обвинуваченого і свідків, аналізу фактичних даних, які містяться в письмових доказах.

Так, колегія суддів зазначає наступне.

Обвинувачений ОСОБА_8 , як в суді першої, так і в апеляційній інстанції свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав та пояснив, що у період 6-30 жовтня 2017, він як слідчий вжив всіх заходів для виконання ухвали слідчого судді про арешт автомобіля «Мерседес» ML 500 р.н. НОМЕР_4 (власник ОСОБА_10 ), зокрема: 4 жовтня 2017 року він вилучив і помістив транспортний засіб на штрафмайданчик, а після ухвали слідчого судді - з 6 по 30 жовтня 2017 року, зберігав арештований автомобіль (з документами і ключами) на спеціальному охоронюваному майданчику; повідомлення в ТСЦ про арешт автомобіля не надсилав, оскільки в ухвалі не було заначено такого обов`язку, а власник не мав доступу до арештованого майна, не мав ключів і документів, а тому ОСОБА_10 не мав змоги користуватись, розпоряджатись і володіти транспортним засобом. 23 листопада 2017 року він обіймав посаду старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції, у провадженні справу не мав, арештований автомобіль «Мерседес» ML 500 р.н. НОМЕР_4 власнику ОСОБА_10 не повертав.

Також, обвинувачений повідомив, що з 04 жовтня 2017 о 17 год. здійснив виїзд на місце ДТП, яке мало місце на 273 км + 100 м в с.Гуменці, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. Водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_10 здійснював обгін на вищевказаній ділянці дороги, допустив зіткнення з автомобілем Фольцваген Гольф, яким керував потерпілий ОСОБА_12 . Згідно протоколу огляду місця події від 4 жовтня 2017 автомобілі «Мерседес» ML 500 р.н. НОМЕР_4 (власник ОСОБА_10 ) та ОСОБА_13 були вилучені на штрафмайданчик органу досудового розслідування. Тоді ж, 04 жовтня 2017 автомобіль «Мерседес» ML 500 р.н. НОМЕР_4 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні. 05 жовтня 2017 він, як слідчий, звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт транспортних засобів, вилучених з місця ДТП. 06 жовтня 2017 він прийняв участь у розгляді клопотання про арешт майна, в день розгляду клопотання отримав копію ухвали слідчого судді ОСОБА_14 . Отримавши ухвалу, він виконав її згідно резолютивної частини ухвали та завдань арешту з мотивів викладених у ній та долучив її до матеріалів досудового розслідування.

З 06 по 30 жовтня 2017 року ухвалу слідчого судді він не направляв для виконання в сервісний центр МВС, оскільки в ухвалі такий спосіб її виконання не зазначений, а транспортний засіб ОСОБА_10 MERCEDES-BENZ ML500 р.н. НОМЕР_4 , вже був вилучений, поміщений ним на штрафмайданчик, у власника було вилучено документ - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до автомобіля, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, власник не мав доступу до автомобіля і не мав змоги відчужити арештоване майно, тому він вважав, що належно виконав ухвалу слідчого судді про арешт.

Також, ОСОБА_8 звертав увагу на те, що спосіб арешту, порядок виконання ухвали і спосіб інформування заінтересованих осіб, мав би бути прямо і чітко прописаний в ухвалі слідчого судді згідно ч.5 ст. 173 КПК України, проте, слідчий суддя в ухвалі не поклав на нього обов`язку інформувати сервісний центр МВС. ОСОБА_8 звертав увагу суду на те, що діюче законодавство не містить обов`язкових чітко визначених форм і способів виконання арешту, спосіб арешту в ухвалі мав би прописати слідчий суддя. Законодавством не визначено обов`язку направляти в Сервісний центр ухвалу про накладення арешту на майно і такий обов`язок на нього не було покладено слідчим суддею. Завданням арешту для слідства було - зберегти сліди ДТП на транспортних засобах з метою проведення технічних експертиз. Ці завдання були ним виконані, а тому потреби направляти ухвалу про арешт у сервісний центр не було потреби.

ОСОБА_8 зазначав, що він виконав ухвалу слідчого судді в повній мірі, ОСОБА_10 не мав змоги користуватися, розпоряджатися і володіти автомобілем, а тому не міг його представити в сервісний центр для перереєстрації. 30 жовтня 2017 року кримінальне провадження було ним закрито.

14 листопада 2017 його було переведено на посаду старшого інспектора чергової частини, а з 1 квітня 2018 його переведено на посаду старшого слідчого СВ РВП Кам`янець-Подільського ВП ГУ НП у Хмельницькій області.

Так, в листопаді 2017 року ОСОБА_10 неодноразово звертався до нього (обвинуваченого) про повернення йому автомобіля, на що він порадив останньому звернутися з даного приводу з відповідним клопотанням до суду.

23 листопада 2017 року слідчий суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_14 відмовив у задоволенніклопотанні ОСОБА_10 про скасування арешту з автомобіля.

08 листопада 2017 року прокурором відновлено кримінальне провадження щодо вказаного ДТП.

08 листопада 2017 року ОСОБА_10 спілкувався з начальником СВ ОСОБА_11 , про що був зроблений запис у службовому журналі відвідувачів, проте, що це був за візит і з якого приводу, обвинуваченому не відомо.

23 листопада 2017 року ОСОБА_10 телефонував йому (ОСОБА_8) і пояснював, що він зобов`язаний повернути транспортний засіб, але він відмовив, оскільки, слідчий суддя ОСОБА_14 відмовив у скасуванні арешту з автомобіля. Того ж дня, він порадив ОСОБА_15 , з цим питанням звернутися до начальника СВ ОСОБА_11 .

Цього ж дня, 23 листопада 2017 року до нього зателефонував начальник штрафмайданчика органу досудового розслідування - ОСОБА_16 , який запитував, що робити з автомобілем Мерседес. Він повідомив, що автомобіль ОСОБА_10 арештований і його повертати не можна.

Після розмови з ОСОБА_16 , йому знову зателефонував ОСОБА_10 , який запитував чи довго ще чекати ОСОБА_17 , на що останньому повідомив, що ОСОБА_17 в прокурора, на що ОСОБА_10 повідомив, що прокурор в м.Хмельницькому на нараді (інформацією оператора зв`язку ПрАТ «Київстар» доведено, що між прокурором і ОСОБА_15 зафіксовано смс-повідомлення). Далі, він повідомив ОСОБА_10 , що ОСОБА_11 є у РВП і він може під`їхати до ОСОБА_11 . В обідній час він бачив, як ОСОБА_18 та ОСОБА_15 були біля кабінету начальника слідчого відділу, тобто робочого місця ОСОБА_11 . Останній отримав аркуш паперу формату А4 з рукописним текстом, це була розписка ОСОБА_10 про отримання транспортного засобу.

Всі телефонні розмови за 23 листопада 2017 він випадково записав на особистий телефон, на якому було налаштована програмне забезпечення, яке автоматично записувало і зберігало всі розмови, утворюючи відповідні файли.

23 листопада 2017 він не повертав ОСОБА_10 арештований автомобіль, на території штраф майданчику органу досудового розслідування в м.Кам`янець-Подільський по вул. Заводська також не був, і це об`єктивно відображено і доводиться з`єднаннями абонента оператора зв`язку ПрАТ «Київстар», які прокурор представляє, як доказ у справі.

З квітня 2018 року, йому знову було доручено розслідувати дане провадження, але з`ясувалось, що автомобіль «Мерседес» був повернутий, тоді ж він особисто скерував ухвалу про арешт майна в Сервісний центр.

23 листопада 2017 року він перебував у Кам`янець-Подільському РВП по вул. Довга, 1, а також заходив у Кам`янець-Подільський міський відділ по вул. Шевченка, 27 та приходив у прокуратуру. На місці злочину по вул. Заводській не був.

ОСОБА_8 зазначив, що з ОСОБА_10 перебуває у неприязних відносинах, тому що перешкоджав останньому у отриманні транспортного засобу у незаконний спосіб. З цих підстав ОСОБА_10 його обмовив і не називає (захищає) дійсну особу, яка сприяла йому у отриманні арештованого майна.

На даний момент кримінальне провадження закрито, оскільки тілесні ушкодження у потерпілого виявилися легкими, що не утворює складу злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Оцінюючи показання ОСОБА_8 , суд першої інстанції правильно зазначив, що їх не спростували показання свідків обвинувачення.

Так, свідок ОСОБА_19 , в суді першої інстанції пояснив, що працює на посаді адміністратора ТСЦ 6843, будь-яких відомостей щодо кримінального провадження йому не відомо. Свідок розповів про загальний порядок виконання ним судових рішень про арешт транспортних засобів, але обставини, які підлягають доказуванню цей свідок не підтвердив. А тому, суд правильно вважав його свідчення неналежними, тобто такими, які не підтверджують вину ОСОБА_8 . Свідку не відомо, чи виконував слідчий ОСОБА_8 у період 6-30 жовтня 2017 ухвалу слідчого судді про арешт та чи повертав 23 листопада 2017 ОСОБА_8 свідкові ОСОБА_10 транспортний засіб з штраф майданчику.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні першої та другої інстанції повідомив, що з 2016 по 2018 перебував на посаді начальника слідчого відділу РВП Кам`янець-Подільського ВП ГУ НП в області. Слідчий ОСОБА_8 був його підлеглим. В жовтні 2017 року сталося ДТП. Слідчий ОСОБА_8 з місця події вилучив автомобілі потерпілого ОСОБА_20 та ОСОБА_15 , транспортні засоби було поміщено на штрафмайданчик органу досудового розслідування. В подальшому на вилучені транспортні засоби слідчим суддею було накладено арешт. Ухвалу про арешт майна мав виконати слідчий ОСОБА_8 , проте, як виконувалася ухвала щодо арешту автомобіля ОСОБА_11 не пригадав. ОСОБА_10 був водієм транспортного засобу «Мерседес», чи спілкувався він з власником даного автомобіля свідок не пам`ятає. Розписку ОСОБА_10 про отримання автомобіля бачив під час допиту в ДБР, при ньому така розписка не складалась, зі слідчим ОСОБА_8 питання про повернення автомобіля «Мерседес» не обговорював. Свідок заперечив зустрічі з ОСОБА_10 23 листопада 2017 року та перебування на штрафмайданчику. Свідку не відомо, хто повернув автомобіль ОСОБА_10 , будь-яких вказівок від прокурора ОСОБА_21 про необхідність повернення автомобіля не було.

Судом першої інстанції зазначено, що показання свідка ОСОБА_11 не підтверджують вину ОСОБА_8 , адже свідок не пам`ятав, у який спосіб виконувалась ухвала про арешт майна, а також свідку не відомо, хто 23 листопада 2017 повернув ОСОБА_10 автомобіль Мерседес та з цих підстав правильно вважав зазначені показання свідка ОСОБА_11 неналежним доказом, адже ними не доводяться обставини інкримінованих злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, свідок ОСОБА_16 , який у 2017 році працював начальником майданчику «Інформресурс», що по вул. Заводська,6а в м. Кам`янець-Подільському, в судовому засіданні суду першої інстанції надав показання, що ОСОБА_8 знає, як слідчого. Майданчик «Інформресурс» будь-якого відношення до транспортних засобів, які вилучалися слідчими по кримінальних провадженнях, не мав. Вилучені слідчими автомобілі вони не охороняли, будь-яких журналів реєстрації щодо автомобілів не вели. Проте, вели журнал для водіїв евакуаторів, щоб знати, чи водії розраховувалися за доставку. На охоронюваному ними майданчику зберігались транспортні засоби у справах про адміністративні правопорушення та автомобілі, на які накладено арешти Державною виконавчою службою. Майданчик слідчих був наступним за їх майданчиком, але, щоб заїхати до площадки слідчих, потрібно проїхати їхню територію, і їх ворота. Слідчі самостійно відповідали за збереження автомобілів і будь-якої домовленості, угоди щодо охорони і відповідальності за збереження автомобілів у кримінальному провадженні у них зі слідчими не було. Хто зі слідчих 23 листопада 2017 року видав власнику автомобіль «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не пам`ятає.

Отже, оскільки свідок обвинувачення ОСОБА_16 не підтвердив версію сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_8 23 листопада 2017 повернув згаданий транспортний засіб свідку ОСОБА_10 , судом першої інстанції його показання правильно визнані неналежним доказом, так як ними не доводиться вина обвинуваченого, з чим також погоджується колегія суддів.

Свідок ОСОБА_22 , який у 2017 році перебував на посаді начальника Кам`янець-Подільського РВП, в судовому засіданні суду першої інстанції, також дав показання, що з слідчим ОСОБА_8 перебував у службових відносинах. Свідку відомо, що з штрафмайданчику було повернуто автомобіль «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який було накладено арешт у кримінальному провадженні. Проте, хто повернув автомобіль, йому не відомо, оскільки штрафмайданчик не знаходиться у його підпорядкуванні. Будь-яких обставин щодо кримінального провадження йому не відомо. При огляді розписки ОСОБА_10 (т.2 м.д.с.а.с. 263) свідок повідомив, що вказану розписку не отримував, крім того розписка не зареєстрована і на ній немає його резолюції. Будь-яких вказівок слідчому щодо повернення автомобіля ОСОБА_10 не давав, крім того з начальником слідчого відділу ОСОБА_11 ніякої розмови про повернення автомобіля у нього не було.

Проаналізувавши показання свідків сторони обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що жоден з них не підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_8 зобов`язаний був у період з 06 по 30 жовтня 2017 надіслати ухвалу слідчого судді до сервісного центру МВС, а також жоден з допитаних свідків не підтвердив, що 23 листопада ОСОБА_8 повернув ОСОБА_10 арештований транспортний засіб «Мерседес».

Тобто, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині не знайшли свого підтвердження та не заслуговують на увагу.

Щодо доводів прокурора, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 382 КК України підтверджується матеріалами судової справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дослідив в повному обсязі всі докази, надані стороною обвинувачення, та надав їм належну оцінку.

Так, суд першої інстанції зазначив, що як на доказ вини обвинуваченого, прокурор послався на висновок №24/А1177 за результатами службового розслідування за зверненням ОСОБА_12 щодо неналежного розслідування кримінального провадження (т.1 МДС а.с.56-94). Зі змісту висновку слідує, що службовим розслідуванням не вдалося встановити службову особу, яка прийняла рішення повернути автомобіль ОСОБА_10 (а.с.63), а ОСОБА_8 вказано, що у разі допущення ним в майбутньому будь-яких порушень КПК, його буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Отже, суд дійшов правильного висновку, що зазначений документ жодним чином не підтверджує вину обвинуваченого, а навпаки спростовує, оскільки працівники управління ДВБ НП України не встановили, хто з службових осіб повернув ОСОБА_10 транспортний засіб.

Крім того, судом першої інстанції досліджені документи, які, на думку прокурора, підтверджують вину ОСОБА_8 , а саме ті, що містяться у матеріалах судової справи №676/5338/17 (т.1 МДС а.с.107-152). Так, цей зміст яких свідчить, що 05 жовтня 2017 року ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт двох тимчасово вилучених транспортних засобів з місця ДТП, яке мало місце 4 жовтня 2017, згідно якого, завданням арешту було збереження слідів ДТП на речових доказах - автомобілях учасників ДТП, з метою можливого проведення в майбутньому технічних експертиз. У клопотанні слідчий просив заборонити лише розпоряджатись та використовувати транспортні засоби. 06 жовтня 2017 слідчий суддя ОСОБА_14 клопотання слідчого ОСОБА_8 задовольнив частково, наклав арешт лише на автомобіль «Мерседес» ML500 н.з. НОМЕР_1 , в іншій частині клопотання слідчий суддя відмовив (т.1 МДС а.с.121-122). В ухвалі слідчого судді зазначено: «Накласти арешт на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , у виді заборони використання та розпорядження (відчуження у будь-який спосіб)». Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ухвала слідчого судді не містила вказівки на спосіб арешту, порядку виконання ухвали та порядок інформування заінтересованих осіб. Рішенням слідчого судді не було покладено обов`язок на слідчого ОСОБА_8 негайно інформувати сервісний центр МВС, в ухвалі не зазначено спосіб виконання арешту і рішення слідчого судді. 08 листопада 2017 власник арештованого транспортного засобу ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту, а 23 листопада 2017 слідчий суддя ОСОБА_14 відмовив у задоволенні клопотання власника майна, мотивуючи тим, що ухвала про арешт не виконана, а кримінальне провадження закрито, тому вирішення питання про скасування арешту належить до компетенції суду, а не слідчого судді. (т.1МДС а.с.142-143).

Також, судом першої інстанції досліджені матеріали кримінального провадження №0000823 (т.2 МДС а.с.8-230, т.3 МДС а.с.10-33 та оригінали кримінального провадження в одному томі на 219 арк.), які, на думку прокурора, підтверджують вину ОСОБА_8 , та зазначив, що матеріали кримінального провадження та досліджені у суді документи свідчать, що в період інкримінованого ОСОБА_8 злочинів: у період 6-30 жовтня 2017, обвинувачений дійсно не направив ухвалу слідчого судді до сервісного центру МВС, але такого обов`язку він і не мав, оскільки ні законодавством, ні ухвалою слідчого судді такого обов`язку на слідчого ОСОБА_8 не покладалось. Крім того, у матеріалах кримінального провадження №0000823 відсутні будь-які докази, які б свідчили, що 23 листопада 2017 року саме ОСОБА_8 повернув ОСОБА_10 транспортний засіб. За таких обставин, матеріали кримінального провадження №0000823 не підтверджують винуватість ОСОБА_8 , з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

30.10.2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 було закрито. Отже, ухвала слідчого судді про арешт автомобіля припинила свою дію, що узгоджується з правовою позицією ОП ККС від 15.04.2024 (справа № 554/2506/22).

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спростовують вину ОСОБА_8 і надані прокурором журнали обліку відвідувачів та запрошених до Кам`янець-Подільського РВП ГУ НП в Хмельницькій області, адже у них міститься запис лише про те, що 8 листопада 2017 свідок ОСОБА_10 проходив до керівника СВ - свідка ОСОБА_11 (т.4 а.с.26-244); записи зроблені у журналі прийому-передачі вилученого, арештованого майна за 2016-2017р.р., адже на сторінці 147 журналу під порядковим номером 82 значиться запис, що 4 жовтня 2017 було затримано і вилучено у зв`язку з ДТП автомобіль «Мерседес» ML500 н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, автомобіль «забрав Вадім» (т.4 а.с.258-265). Ці записи свідчать, що ОСОБА_8 не було 23 листопада 2017 на штрафмайданчику і він транспортний засіб не забирав та не повертав ОСОБА_10 , адже записи свідчать про інше; речовий доказ - розписка від 23 листопада 2017 про те, що ОСОБА_10 отримав автомобіль «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , адже цей документ написаний не ОСОБА_8 , а на ім`я керівника поліції ОСОБА_22 , на документі відсутні будь-яка резолюція чи записи ОСОБА_8 . Окрім цього, 23 листопада 2017 ОСОБА_8 вже не займав посаду слідчого, а тому і не міг приймати процесуальних рішень про повернення автомобіля (т.2 МДС а.с.263).

Також, суд першої інстанції мотивовано зазначив, що вину ОСОБА_8 не підтверджує і інформація з баз даних сервісного центру МВС про зняття з обліку 12 січня 2018 ОСОБА_10 транспортного засобу «MERCEDES-BENZ» моделі «ML500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , адже ця подія і наступні перереєстрації мали місце поза межами інкримінованих злочинів (6-30 жовтня, 23 листопада 2017). (т.5 а.с.20-22,30, 45-47); здане в сервісний центр МВС свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, адже його повернення не інкриміновано обвинуваченому (т.5 а.с. 44); інформація, надана сервісними центрами МВС про те, що ОСОБА_8 упродовж 6 жовтня 2017 по 12 січня 2018 не направляв ухвалу слідчого судді на виконання, а також інформація про те, що 16 травня 2018 ОСОБА_8 направив ухвалу слідчого суді на виконання до сервісного центру (т.5 а.с. 102,105, 108, 111, 114, 117, 128-130) не свідчить про те, що обвинувачений 6-30 жовтня 2017 зобов`язаний був направити ухвалу слідчого судді до сервісного центру, а також не підтверджує того, що 23 листопада 2017 ОСОБА_8 , повернув транспортний засіб ОСОБА_10 . Всі ці докази суд першої інстанції вважав неналежними, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що отримана з дозволу слідчого судді інформація про місце розташування базових станцій та з`єднання ОСОБА_8 і свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 підтверджують, що ОСОБА_8 23 листопада 2017 на вул. Заводській, 6 у м.Кам`янець-Подільському не був - викладене свідчить, що обвинувачений на місці злочину не був. (т.5 МДС а.с.269-299); документи, які свідчать про проходження ОСОБА_8 служби в органах Національної Поліції, його посадові інструкції, копії особистих документів, позитивні характеристики, медичні довідки і інформація про відсутність судимості не доводять вину обвинуваченого, а саме те, що він вчинив об`єктивну сторону інкримінованих йому злочинів (т.7 МДС а.с.3, 4-35). Не стосуються обставин, які підлягають доказуванню і є неналежними письмові докази - документи : ухвали слідчого судді, які прокурор надала 28 квітня 2023 в судовому засіданні, адже ОСОБА_23 не інкриміновано їх невиконання, їх зміст і резолютивна часина містить чіткий порядок виконання ухвали і спосіб арешту, порядок інформування заінтересованих осіб (т.2 МСС а.с.84-89).

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, завершуючи розгляд справи у відсутність свідка ОСОБА_10 , керувався також засадами кримінального судочинства, серед яких: 1) змагальність і безпосередність, які передбачають самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, зобов`язують сторону обвинувачення забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом; 2) розумність строків, яка полягає в тому, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку, а кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, які є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора те, що судове слідство у вказаному кримінальному провадженні проведено неповно, зокрема, судом, у порушення вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, якими передбачено такі засади кримінального провадження як змагальність сторін та свобода в подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості та безпосередність дослідження показань, речей і документів, не надано прокурору можливість подати суду усі докази обвинувачення, зокрема, провести допит заявленого стороною обвинувачення свідка ОСОБА_10 , то колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції використав всі можливості щодо виклику зазначеного свідка, та неодноразово наголошував прокурору, що виклик і допит ОСОБА_10 можливий на підставі запиту (доручення) про міжнародну правову допомогу згідно ст. 566 та ч.6 ст. 567 КПК України, але для цього прокурор повинен надати суду дані про місце проживання свідка, для того, щоб суд вірно інформував компетентні органи іноземної держави про місце надання міжнародної правової допомоги. Проте, прокурор такою інформацією не володів, а свідок ОСОБА_10 відмовився надавати ці дані. Враховуючи наведене, доводи прокурора про те, що з вини суду не допитано свідка ОСОБА_10 є безпідставними і необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд також не зміг з аналогічних підстав допитати вказаного свідка.

Крім того, колегія суддів зазначає, що допит вказаного свідка не є визначальним під час дослідження та оцінки доказів з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції всебічно досліджено та надано мотивовану оцінку доказам сторони захисту, які доводять невинуватість ОСОБА_8 .

Так, суд першої інстанції правильно вважав, що беззаперечним, об`єктивним і належним доказом є аудіозаписи телефонних розмов ОСОБА_8 і свідків за 23 листопада 2017. Ними підтверджується невинуватість обвинуваченого. З обґрунтувань обвинуваченого слідує, що у певний період 2017 на його телефоні була налаштована програма, яка автоматично записувала всі дзвінки, створювала аудіо файли з розмовами. Всі звукозаписи, в тому числі і за 23 листопада 2017 року він зберіг. Під час виконання вимог ст. 290 КПК він ці записи відкрив стороні обвинувачення, але сторона обвинувачення проігнорувала ці докази.

Під час дослідження у судовому засіданні звукозаписів на диску було встановлено аудіо файли : C71123-101217.mp3, C71123-102924.mp3, C71123-104323.mp3, C71123-110006.mp3, C71123-131715.mp3, C71123-132149.mp3, C71123-132246.mp3, C71123-133739.mp3. В сукупності звукозаписи та дані оператора зв`язку з інформацією про телефоні з`єднання (т.5 МДС а.с. 299) доводять факт розмови і факт перебування абонента в певній місцевості, при цьому, упродовж 23 листопада 2017 абонент ОСОБА_8 не перебував за місцем інкримінованого злочину по вул. Заводській, 6а, адже його не фіксували базові станції по вул. Нігинське шосе та Хмельницьке шосе, в той час там фіксували абонента ОСОБА_10 , який і отримав арештований транспортний засіб.

Так, зміст розмови записаної на аудіо файлі C71123-101217.mp3 підтверджує, що ОСОБА_10 23.11.2017 телефонував до ОСОБА_8 з претензіями і вимогою провернути йому транспортний засіб, оскільки слідчий суддя ОСОБА_14 пояснив йому, що арешт фактично не накладений, тому слідчий зобов`язаний повернути транспортний засіб. Але ОСОБА_8 відмовив ОСОБА_10 повертати автомобіль та повідомив, що він не уповноважений приймати рішення про повернення арештованого транспортного засобу. ОСОБА_8 пояснив свідку ОСОБА_10 , що потрібно звернутись з цим питанням до начальника СВ.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції надано обґрунтовану оцінку про допустимість і належність доказів сторони захисту, за таких підстав.

Сторона обвинувачення не ставила під сумнів автентичність зафіксованих голосів та не мала клопотань про призначення фоноскопічної експертизи щодо ідентифікації голосів осіб, між якими зафіксована розмова. Прокурор посилався на те, що ОСОБА_8 незаконно здійснював НСРД, але таке твердження прокурора є хибним, адже для фіксування розмови ОСОБА_8 не мав заборонених спеціальних пристроїв, не робив це у службових цілях для документування правопорушень, розмови були зроблені випадково і автоматично на телефон, таке фіксування не має ознак втручання в особисте життя свідків, які спілкувались з Пристачем. Обвинувачений в першу чергу фіксував власні розмови, що не заборонено законом, а тому має право використати їх у свій захист, доводячи невинуватість, особливо коли його оговорили. При цьому підстав, які б вказували на неналежність цього запису як доказу, судом першої інстанції не встановлено. Врахувавши вказані обставини, суд дійшов правильного висновку, що досліджений доказ згідно з нормами ст. 86 КПК є законним та допустимим, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ККС ВС від 28 січня 2021 року в справі № 182/523/16-к.

Тобто, наведені вище розмови, місце перебування абонентів дали суду можливість зробити висновок, що ОСОБА_8 не приймав рішення про повернення транспортного засобу і не був на місці злочину. Тому, апеляційні доводи прокурора в цій частині не заслуговують на увагу.

Щодо доводів прокурора , що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд зазначив, що ухвала слідчого судді не є ухвалою суду в розумінні ст. 382 КК України (Невиконання судового рішення), а відтак станом на час вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. З ст. 382 КК України (умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище) ч. 1 ст. 382 КК України (умисне перешкоджання виконанню ухвали суду), не була предметом вказаних злочинів, колегія суддів зазначає наступне.

Об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, є умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, і означає повне його ігнорування, та проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Суб`єкт цього злочину може бути як спеціальним, так і загальним, в залежності від конкретних фактичних обставин кримінального провадження.

Суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, може бути фізична особа, не на користь якої ухвалено рішення суду та яку зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК, полягає в одному з таких альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим.

Обов`язковою умовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вищевказаною статтею є наявність в рішенні суду будь-яких зобов`язань або заборон. Ці положення обов`язково повинні бути індивідуальними, тобто стосуватися суб`єкта злочину, до відома якого своєчасно було доведено відповідній обов`язок за рішенням суду.

Залежно від характеру вимоги (зобов`язального чи забороняючого характеру) невиконання судового рішення може проявлятися в т.ч. у бездіяльності саме зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, в ухвалі слідчого судді таке зобов`язання саме ОСОБА_8 як слідчого відсутнє.

Згідно з приписами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 5 (Дія Кодексу в часі) КПК встановлено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України вважає, що положення ст. 58 Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України вважає, що за змістом ч. 1 ст. 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

У період інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, діяла ст. 369 КПК України, під назвою «Види судових рішень», у якій йшлося, що «Судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку» (ч.1) та «Судове рішення, у якому суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали» (ч.2). У пунктах 20-22 ч. 1 ст. 3 КПК України вживались такі терміни: 20) суд апеляційної інстанції - Апеляційний суд Автономної Республіки Крим, апеляційний суд області, міст Києва та Севастополя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться суд першої інстанції, що ухвалив оскаржуване судове рішення; 21) суд касаційної інстанції - Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ; 22) суд першої інстанції - районний, районний у місті, міський та міськрайонний суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження. Визначення терміну «суд» в розумінні ст. 3 КПК України розглядається не через призму його завдань і функцій на відповідних стадіях процесу, а через призму його інстанційності. У ч.2 ст. 21 КПК передбачено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Наведене вище вказує, що ухвала слідчого судді, хоч і є судовим рішенням проте, кримінальна відповідальність за його невиконання чітко не була встановлена. 04 жовтня 2019 (тобто 2 роки після подій інкримінованих ОСОБА_24 ) було прийнято Закон № 187-IX від 04.10.2019, яким законодавець доповнив ч. 2 ст. 369 КПК України словосполученням "слідчий суддя", тобто з жовтня 2019 зміст вказаної норми передбачає, що: «Судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали. В силу ч.ч.3,4 ст.3 КК України, злочинність діяння, а також його караність визначаються тільки КК України, застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. Вимога щодо «якості закону» та обов`язок суду застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону, який не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях ч. 1 ст. 57 Конституції України, яка встановлює, що «кожному гарантується право знати свої права і обов`язки». Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.

При прийнятті рішення суд першої інстанції врахував загальні засади кримінального судочинства, зокрема, принцип верховенства права. У ст. 8 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Засада правової визначеності (англ. - legal certainty) належить до неписаних складових принципу верховенства права, яка, слугує забезпеченню непорушності конституційних прав людини. У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином перевірив доводи апелянта та прийняв аргументоване рішення про недоведення поза розумним сумнівом показаннями свідків та письмовими доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставою для скасування вироку суду першої інстанції, за результатами перевірки кримінального провадження не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 382 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу сторони можуть подати касаційні скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення цієї ухвали.

Судді: