Номер провадження: 11-сс/813/173/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001144, внесеного до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 14, ч.4 ст. 185, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 27.11.2024 року за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: два спеціальні сейф-пакети МВС Україна Експертна служба № 5219813, № 5219810; грошові кошти, а саме: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 217 купюр, загальна сума 21700 доларів США; купюри номіналом 100 євро в кількості 56 купюр, загальна сума 5600 євро; купюри номіналом 50 євро в кількості 42 купюри, загальна сума 2100 євро; купюра номіналом 200 євро в кількості однієї купюри; купюри номіналом 1000 гривень в кількості 65 купюр, загальна сума 65000 гривень; купюри номіналом 500 гривень в кількості 48 купюр, загальна сума 24000 гривень, шляхом заборони будь-кому користуватися та розпоряджатися ним до скасування арешту у порядку встановленому КПК України.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене у ході обшуку, грошові кошти мають ознаки майна (доходів), що могло бути отримано внаслідок вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.332 КК України, а також санкція інкримінованого кримінального правопорушення передбачає конфіскацію майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, оскільки, вилучені грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , яка є фізичною особою-підприємцем з 11.03.2021 року. Згідно довідки від 29.11.2024 року, видана АТ КБ «Приватбанк», обіг коштів на рахунку ОСОБА_7 , за період з 01.01.2022 року по 29.11.2024 року, дебетовий обіг складає 3 867 869 гривень 33 копійки, а за кредитовий обіг складає 4 122 902 гривні 09 копійок.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт грошових коштів.

Уважаючи подану апеляційну скаргу необґрунтованою, невмотивованою та такою, що не підлягають задоволенню, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав письмові заперечення.

За змістом заперечень посилається на те, що підозрюваний ОСОБА_9 офіційно не працевлаштований, що свідчить, про те, що грошові кошти, виявлені та вилучені за місцем мешкання останнього, можуть бути отримані внаслідок вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, у ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_9 перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_7 , які проживають на одній території та ведуть спільне господарство. Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Прокурор надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків

Мотиви апеляційного суду.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Надаючи оцінку обставинам, установленим слідчим суддею та зробленим ним висновкам, апеляційний суд виходить із такого.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини /далі ЄСПЛ/.

У силу статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінальним процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Правилами ч. 6 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу, покарання у виді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя, суд не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання. Вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

У судовому засіданні встановлено, що СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001144, внесеному до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 14, ч.4 ст. 185, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України.

28 листопада 2024 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно з диспозицією ч. 3 ст. 332 КК України, за вчинення вказаного кримінального правопорушення передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Тобто у випадку засудження ОСОБА_9 за вчинення наведеного злочину (ч. 3 ст. 332 КК) до нього може бути застосовано додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке йому належить.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на вилучені грошові кошти з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, оскільки докази, які містяться у матеріалах справи свідчать, що вилучена сума грошових коштів була виявлена та вилучена за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 .

При цьому колегія суддів відхиляє доводи представника власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною визначеною законом підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

З матеріалів справи вбачається, що підозрюваний ОСОБА_9 та ОСОБА_7 проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , і вказаний факт стороною захисту при розгляді апеляційної скарги не оспорювався. Обшук, проводився у квартирі за безпосередньою участі ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , у протоколі ОСОБА_9 зазначив, що виявлені грошові кошти належать дружині, які остання заробила під час здійснення підприємницької діяльності (а.с.93 т.1), а ОСОБА_7 у свою чергу зазначила, що виявлені грошові кошти є її особистою власністю, які вони заробила за час здійснення підприємницької діяльності (а.с.94 т.1)

На підставі вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 хоч і не перебувають у шлюбі між собою, проте спільно проживають однією сім`єю, а тому гроші кошти виявлені за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у відповідності до закріпленої в презумціїї ст.74 СК України.

Таким чином, всі наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, слідчим суддею першої інстанції були враховані. Правових підстав для скасування арешту, на підставі вимог ст. 170 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження і не впливають на висновки суду першої інстанції, не може бути задоволена, а ухвала слідчого судді суду першої інстанції, якою клопотання про арешт майна задоволено, є законною, обґрунтованою, мотивованою та відповідає вимогам ст. 370 КПК, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001144, внесеного до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 14, ч.4 ст. 185, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4