Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1873/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/234/25
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

захисника ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000301 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_10 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця ЗСУ, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду залишити без змін. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, обставини та наслідки його вчинення, а також дані про особу винного, який є військовослужбовцем, на обліку в лікаря психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Вказує , що обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено, а тому підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України не було, оскільки виправлення обвинуваченого без позбавлення волі становить високу суспільну небезпечність та справляє враження безкарності та вседозволеності для окремих громадян.

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 11396,56 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малинського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2023, на автомобіль «Nissаn X-Trail», реєстраційний номр HRU 290Lt (справа 283/2692/23).

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 04 листопада 2023 року близько 17 години ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissаn X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1 «ГРИФ», в салоні якого перебували пасажири ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , рухаючись по 131 км автодороги «Київ-Ковель-Ягодин», в напрямку м. Ковель, поблизу с. Липляни Чоповицької територіальної громади Коростенського району Житомирської області, за автопоїздом марки DAF XF 105.460, реєстраційний номер НОМЕР_2 в складі із напівпричепом SCHMITZ SKI 24 SL 7.2, реєстраційний номер НОМЕР_3 , в порушення вимог пп. 2.3 б)д), 10.1, 13.1, 14.2в) Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до наявної дорожньої обстановки, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, в результаті чого здійснив зіткнення із задньою частиною напівпричепа даного автопоїзда.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, в тому числі розтрощення черепа множинні переломи кісток склепіння та основи черепа та кісток лицевого черепа з деструкцією (зруйнування) речовини головного мозку та мозочка, які відносяться до категорії смертельних, як такі, що несумісні з життям, та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, від яких загинула на місці.

Невідповідність дій ОСОБА_8 вимогам п. 2.3 б)д), 10.1, 13.1, 14.2в) Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 , ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора ОСОБА_12 в підтримання апеляційної скарги, думку потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції оскаржується лише в частині призначеного покарання, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується матеріалами кримінального провадження, які були перевірені судом першої інстанції та яким була надана належна правова оцінка.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції врахував дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, з 18 травня 2016 року по 20 серпня 2019 року приймав участь в антитерористичній операції, а з 10 листопада 2022 проходить службу в лавах Збройних Сил України. За місцем проходження служби зарекомендував себе позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка є дружиною обвинуваченого, та просила його суворо не карати.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки та вважав, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, а тому застосував положення ст.75 КК України та звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, та вважав, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування вимог ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідності до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Отже, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, суд першої інстанції, належним чином мотивував прийняте рішення, дотримуючись вказаних вимог закону.

Так, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував дані про особу останнього, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, з 18 травня 2016 року по 20 серпня 2019 року приймав участь в антитерористичній операції, а з 10 листопада 2022 проходить службу в лавах Збройних Сил України. За місцем проходження служби зарекомендував себе позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка є дружиною обвинуваченого та просила його суворо не карати.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищенаведених даних про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції їх від суспільства із застосуванням ст.75 КК України та звільненням останнього від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.

Разом з цим, колегія суддів також враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду повністю визнав свою вину, висловив жаль з приводу зазначеної події, проходить службу в ЗСУ, проживає спільно з потерпілою ОСОБА_7 , яка є його дружиною та просила його суворо не карати, похованням ОСОБА_11 , яка була його тещею, займалися саме він з дружиною, внаслідок даної ДТП також отримав травми та на даний час пересувається на милицях, а тому потребує реабілітації та лікування.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, також беззаперечно свідчать про можливість застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст.75 КК України, оскільки поведінка обвинуваченого, його відношення до скоєного, втрата близької людини та дані про особу останнього переконливо свідчать про те, що він не становить суспільної небезпечності та його виправлення та перевиховання можливо без ізоляції від суспільства.

Таким чином, висновки суду щодо можливості застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст.75 КК України повністю узгоджуються в позицією, висловленою в Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03.11.2022 року у справі № 295/9395/20 провадження №51-5588км21.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. При цьому, колегія суддів зауважує, що покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та з врахуванням вимог ст.ст.50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законе та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді: