КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/128/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1851/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та накладено арешт, шляхом заборони відчуження, на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2025 року та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність підстав для накладення арешту на майно з огляду на те, що вказаний будинок не відповідає ознакам ст. 98 КПК України, адже цей будинок не є об`єктом кримінально протиправних дій.

Зазначає, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, які не підпадають під кримінально-каране діяння.

Апелянт вважає, що обставини на які посилається прокурор у клопотанні про арешт майна та які нібито були встановлені досудовим розслідуванням, суперечать між собою, оскільки прокурор у клопотанні зазначає, що ОСОБА_9 надали кошти ОСОБА_6 на оформлення документів, а також завдатку на продаж будинку, однак нібито ОСОБА_6 витратив ці кошти і ОСОБА_9 надали йому додаткові кошти для оформлення майна. А в подальшому останнім стало відомо, що ОСОБА_6 документів для оформлення майна до селищної ради не надавав.

В той же час, до свого клопотання прокурор надав витяг про нерухоме майно, з якого вбачається, що право власності на майно було оформлено на ОСОБА_6 ще у 2009 році. При цьому, ці дані є відкритими та ОСОБА_9 не мали перешкод у перевірці цих відомостей.

Крім цього, апелянт зазначає, що відповідно до довідок № 520 від 24.07.2017 року та № 02-18/397 від 13.10.2020 року, виданих Горностайпільською сільською радою, 21.11.2016 року до сільської ради звернулася ОСОБА_9 , яка проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 та власник житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 з відповідними документами на будинок в АДРЕСА_1 з метою одержання довідки з місця проживання без реєстрації ОСОБА_9 за вказаною адресою для переукладення договору на постачання електроенергії з ПрАТ «Київобленерго». Сільською радою на підставі документів на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , було видано 21.11.2016 року довідку № 828 на ім`я ОСОБА_6 , про належність йому даного житлового будинку.

Також, 22.112016 року було видано довідку за № 833 на ім`я ОСОБА_10 про місце проживання без реєстрації в АДРЕСА_1 .

Таким чином, на переконання апелянта, вищевказані відомості підтверджують, що подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 достеменно знали про наявність у ОСОБА_6 документів про право власті на будинок по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник також посилається на те, що станом на день розгляду клопотання про арешт майна, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває вже 8 років, і за цей час жодній особі не було повідомлено про підозру, однак у вказаній ухвалі слідчий суддя фактично перебрав на себе повноваження слідчого та прокурора та зробив висновок про те, що ОСОБА_6 вчинив шахрайство.

Представник вважає, що це не підтверджено жодним доказом, оскільки фактично такий висновок було зроблено виключно на показаннях потерпілих, які є заінтересованими особами у даному провадженні.

Апелянт стверджує, що для обмеження таких прав власника майна як розпорядження будинком мають бути обґрунтовані докази, однак в той же час слідчий суддя без будь-яких доказів, які б підтверджували існування кримінального правопорушення, без підозри у даному провадженні прийняв рішення про накладення арешту на майно, при цьому, зазначаючи у рішенні про власні припущення, а не про встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Отже, як вважає апелянт, версія сторони обвинувачення, що майно на яке накладено арешт, відповідає ознакам визначеним ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, не підтверджена достатніми доказами.

В судове засідання прокурор та власник майна ОСОБА_6 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000206, внесеного в ЄРДР 07.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_11 від 01.11.2024 року будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000206, від 07.08.2017 року.

16.01.2025 року (клопотання датоване 08.01.2025 року) прокурорІванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про арешт майна у кримінальному проваджені № 0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у якому просив накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 .

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що 22.03.2012 року та 04.07.2013 року ОСОБА_10 сплатив ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США та 20 000 грн. в якості завдатку за виготовлення правовстановлюючих документів для укладення в подальшому договору купівлі-продажу житлового будинку. Проте, від укладення цього договору ОСОБА_6 ухиляється та повертати отримані грошові кошти відмовляється, пояснюючи це тим, що ніяких коштів не отримував і про продаж будинку не домовлявся, що спричинило потерпілим значну шкоду.

Прокурор зазначив, що допитаний в якості потерпілого ОСОБА_10 показав, що в березні 2012 року він зі своєю дружиною ОСОБА_9 , перебували в с. Лапутьки Вишгородського району Київської області, де зустріли ОСОБА_6 . З останнім вони домовились про купівлю будинку АДРЕСА_1 за грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що станом на час укладення усної домовленості становило суму 80 000 грн.

ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_10 завдаток у розмірі 5 000 доларів США для оформлення документів на земельну ділянку, на що останній погодився, а ОСОБА_6 отримав грошові кошти та написав відповідну розписку.

Наприкінці червня 2013 року ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_10 та попросив додаткові кошти для оформлення документів, так як попередньо отримані він витратив, на що останній, порадившись зі своєю дружиною, ОСОБА_9 , погодився та надав ОСОБА_6 ще 20 000 грн., а той написав розписку про їх отримання.

Під час спілкування з селищним головою, ОСОБА_10 дізнався, що ОСОБА_6 ніяких дій щодо оформлення документів не вчиняв і жодних документів йому не видавалось.

Допитана як свідок ОСОБА_9 показала, що в квітні 2017 року ОСОБА_6 прийшов до будинку АДРЕСА_1 та погрожував їй і її чоловіку ОСОБА_10 виселенням. Разом з цим, до них приїздив племінник ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_12 , який також погрожував виселенням та розповідав, що частка земельної ділянки належить особисто йому та йому потрібні грошові кошти.

Постановою слідчого будинок АДРЕСА_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

Прокурор також вказав, що відповідно до інформації реєстру речових прав на нерухоме майно, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи викладені обставини, у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 є об`єктом кримінально-протиправних дій, має ознаки речового доказу та відповідає вимогам ч. 1 ст. 98 КПК України.

У клопотанні прокурор зазначив, що з метою виконання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України, запобігання подальшого використання та розпорядження майном з боку власників та інших третіх осіб, які заявлять право вимоги на нього, зокрема відчуження, зміни, спотворення, знищення майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні, виникла необхідність вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Ухвалою слідчого судді Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному проваджені № 0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та накладено арешт, шляхом заборони відчуження, на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

Частиною 3 ст. 170 КПК України, визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Частиною 12 ст. 170 КПК України передбачено, що заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту шляхом заборони відчуження, на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою слідчого від 01.11.2024 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. При цьому, колегія суддів зауважує, що накладений слідчим суддею арешт не обмежує права користування майном, а не накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 шляхом заборони його відчуження, дасть можливість власнику майна відчужити його на користь третіх осіб, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 є добросовісним власником арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Твердження апелянта про те, що майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є необґрунтованими, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , є об`єктом кримінального правопорушення, та відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про те, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, які не підпадають під кримінально-каране діяння, та про те, що обставини на які посилається прокурор у клопотанні про арешт майна та які нібито були встановлені досудовим розслідуванням, суперечать між собою, а також про те, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру, а висновок органу досудового розслідування та слідчого судді про те, що ОСОБА_6 вчинив шахрайство, грунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4