ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/15809/24

Провадження № 11-кп/820/299/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0004242, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 грудня 2023 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Радковиця, Городоцького р-ну, Хмельницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2025 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у видіштрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 7572 грн. 80 коп.

Цивільний позов задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 66703 грн. 52 коп. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 30000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 96703 грн. 52 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_11 103429 грн. 75 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 3296 грн. 48 коп. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 106726 грн. 23 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів у порядку статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_9 13.12.2023 близько 16:50, керуючи технічно справним автомобілем «DaewooLanos», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. І.Франка у м. Хмельницькому, зі сторони вул. Проскурівської в напрямку вул. Шевченка, на перехресті вулиць І.Франка Пилипчука, в порушення п.п. 2.3Б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), діючи недбало та необережно, не передбачив можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, внаслідок чого, під час руху наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, допустив наїзд передньою лівою частиною кузова, керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , яка в цей момент перетинала проїзну частину вул. І. Франка по нерегульованому пішохідному переході, зліва на право відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_9 вимог ПДР, потерпілій ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобового відламкового перелому латерального виростку правої великої гомілкової кістки із зміщенням відламків та ушкодженням мениску, набряку м`яких тканин правого колінного суглобу, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_9 порушив вимоги підпункту «б» п. 2.3, п.п. 18.1, 18.4 ПДР, зміст яких полягає у наступному:

- п. 2.3б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язанийбути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;

- п. 18.4. Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Вищевказані порушення ОСОБА_9 вимог ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати тазакрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення.

Вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_9 є помилковою, оскільки не відповідає фактичним обставинам події ДТП встановленим в ході судового розгляду справи.

Звертає увагу, що в описовій частині вироку місцевий суд безпідставно зазначив обставини дорожньо-транспортної пригоди, які не відповідають фактичним обставинам ДТП, що були встановлені в ході судового розгляду справи.

Стверджує, що місцевий суд в основу обвинувального вироку безпідставно поклав показання потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_13 , які є знайомими між собою, їх показання суттєво різняться між собою, зокрема щодо обставин їх контакту з автомобілем.

Посилається на те, що показання свідка ОСОБА_13 є суперечливими. Під час допиту в якості свідка в місцевому суді, ОСОБА_13 показала, що вона та ОСОБА_6 переходили проїзну частину вул. Івана Франка в межах пішохідного переходу. Дані показання ОСОБА_13 не узгоджуються з її показаннями при проведенні з нею слідчого експерименту з метою уточнення її показань на місці ДТП, що підтверджується зафіксованим відео збереженим на CDR диску, який є додатком до протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_13 з якого вбачається, що ОСОБА_13 здійснювала перехід проїзної частини поза межами пішохідного переходу.

Захисник вважає, що місцевий суд не дав належної оцінкипоказанням потерпілої та свідка в частині виконання ними пунктів 4.7, 4.10 та підпунктів а), б) пункту 4.14. ПДР України, що підлягають критичній оцінці, так як потерпіла та свідок давали показання про відсутність транспортних засобів які б наближалися до них справа, по ходу їх руху, що не узгоджується з обставинами ДТП.

Вважає, що слідчим ОСОБА_14 у постановах про призначення судово-медичної експертизи та автотехнічних експертиз викладені обставини ДТП, які не відповідають фактичним обставинам ДТП, а саме зазначено, що наїзд на пішохода, відбувся передньою лівою частиною кузова автомобіля, що не відповідає встановленим фактичним обставинам, а відтак за таких обставин і висновки експертів на думку захисту є сумнівними.

На думку апелянта, судом допущено неповноту судового розгляду справи, оскільки необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит слідчого ОСОБА_14 , як свідка у справі, для усунення протиріч у визначених ним вихідних даних при призначені судово-медичної та автотехнічних експертиз.

Також звертає увагу, що висунуте ОСОБА_9 обвинувачення ґрунтується на його показаннях, які він давав під час досудового розслідування під час допиту та в ході слідчого експерименту в якості свідка, без участі захисника, під тиском слідчого.

В заперечені на апеляційну скаргу захисникапредставник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу захисника без задоволення.Вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими. Зазначає, що свідок ОСОБА_13 ОСОБА_15 вказували, що рухались саме по пішохідному переходу. Посилається на те, що відсутність нанесеної на асфальті дорожньої розмітки 1.14.1 (зебра) не вказує на те, що вони йшли поза межами пішохідного переходу. Крім того, межі пішохідного переходу визначені дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 (пішохідний перехід).

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 вимоги апеляційної скарги підтримали, з наведених в ній підстав, просили задовольнити їх у повному обсязі, вирок скасувати та закрити кримінальне провадження, за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення.

Захисник зазначив, що покази ОСОБА_9 як свідка та його участь у слідчому експерименті як свідка не можуть бути доказами його вини. Вважає, що не було наїзду на потерпілу, а відбувся контакт з боковою частиною автомобіля.

ОСОБА_9 наполягав, що не бачив потерпілу та не мав можливості пропустити, була темна пора доби, при цьому потерпіла наскочила на передні двері його автомобіля та впала, не було контакту з автомобілем у потерпілої. Вважає, що дії потерпілої призвели до ДТП.

Потерпіла ОСОБА_6 просила залишити вирок місцевого суду без змін, наполягала, що суду говорила правду, обвинувачений після ДТП приходив до лікарні, все визнавав, пропонував гроші на лікування, але повністю їй шкоду не відшкодував, не виявив щирого жалю з приводу скоєного.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 підтримав позицію потерпілої.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити вирок місцевого суду без змін, як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 , дав юридичну оцінку його діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч.1 ст.286 КК України.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

В апеляційній скарзі захисту оскаржує законність та відповідність процесуальному законодавству проведених слідчих дій, а разом із тим і доведеність порушення обвинуваченим вимог п. 2.3«б», п.п. 18.1, 18.4 ПДР, вважає, що в дорожній обстановці, що склалася ОСОБА_9 немав технічної можливості попередити ДТП, так як потерпіла ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_13 , всупереч приписам правил безпеки дорожнього руху, передбачених п.п.4.7, 4.10, «а», «б» п.4.14 ПДР, раптово вийшли на проїзну частину, поза межами пішохідного переходу, із-за перешкоди.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи захисника обвинуваченого, у тому числі і зазначені в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його винуватості у порушенні правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого є безпідставними та спростовується матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме:

- показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні не визнав свою вину, але не заперечував, що 13.12.2023 року близько 16 год. 50 хв. керував автомобілем «DaewooLanos», проїзна частина вул. І.Франка була завантажена іншими транспортними засобами, перед пішохідним переходом у зустрічному напрямку йому надавав дорогу водій позашляховика, що стояв на пішохідному переході. Під час того, як порівнявся з вказаним автомобілем, почув крик невідомого чоловіка та побачив, як жінка відскочила від керованого ним автомобіля, після чого впала на асфальт. Від контакту потерпілої з транспортним засобом склалось ліве дзеркало заднього виду, однак фактично удару не відбулось;

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 про механізм дорожньо-транспортної пригоди, яка наполягала, що у вечірній час 13.12.2023 вона в помірному темпі переходила дорогу разом з ОСОБА_13 по вул. Франка по пішохідному переходу в сторону готелю «Поділля». Зі сторони вул. Шевченка, перед пішохідним переходом зупинився автомобіль. Праворуч жодних транспортних засобів не було. Коли вони опинились по середині дороги в межах пішохідного переходу, з`явився автомобіль і вдарив її передньою лівою стороною кузова, від чого вона пошкодила праву ногу та відхилилась назад, однак не могла стати на неї через біль;

- показаннями свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні, яка показала, що ввечері 13.12.2023 разом з потерпілою по пішохідному переходу переходила проїзну частину зліва на право відносно напрямку руху автомобіля «DaewooLanos», неподалік перехрестя вулиць Пилипчука і Франка. ОСОБА_6 знаходилась праворуч, а вона ближче до вул. Шевченка. З боку останньої, перед пішохідним переходом зупинився автомобіль. Переконавшись, що праворуч автомобілів не було, розпочали перетинати проїзну частину. Приблизно по середині пішохідного переходу на них наїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_9 ;

- висновками судово-медичних експертиз №86 та №87 від 14.02.2024 (т.2 а/п 89-90, 91-92), висновком судової інженерно-транспортної експертизи№ СЕ-19/123-24/209-ІТ від 29.01.2024 року(т.2 а/п 53-56), висновками судових автотехнічних експертиз № СЕ-19/102-24/4986-ІТ від 19.03.2024 (т.2 а/п 114-119) та № СЕ-19/102-24/8892-ІТвід 14.05.2024 (т.2 а/п 133-138), протоколами слідчих дій та іншими письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Свої показання про механізм ДТП свідок ОСОБА_13 підтвердила під час проведення з її участю слідчого експерименту, в ході якого вона відтворила обставини ДТП, що загалом відповідає її показанням в суді та іншим дослідженим доказам.

В ході вказаного слідчого експерименту робилися заміри та складалася план схема, проводилося фотографування.

Судом обґрунтовано покладено в основу вироку показання ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_13 , які є послідовними та узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Також судом проаналізовано висновки судово-медичних експертиз щодо наявних тілесних ушкоджень у потерпілої, ступеня їх тяжкості та механізму отримання цих ушкоджень.

Сторона захисту визнала висновки судово-медичних експертиз №86 та №87 від 14.02.2024 та не оскаржує наявність та ступень тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілій, але не визнає, що вони утворились саме від контакту з автомобілем, а вважають, що потерпіла могла отримати ці ушкодження при падінні на асфальт.

Колегія суддів вважає ці доводи сторони захисту неспроможними, оскільки вони спростовуються наявними та дослідженими судом доказами.

Так, у своїх висновках №86 та №87 від 14.02.2024 експерт зазначив, що у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобового відламкового перелому латерального виростку правої великої гомілкової кістки із зміщенням відламків та ушкодженням мениску, набряку м`яких тканин правого колінного суглобу, які виникли від дії на праву гомілку ОСОБА_6 тупих, твердих предметів, якими могли бути конструктивні виступаючі частини переду легкового автомобіля, та їм подібні предмети, цілком могли утворитися при такому виду ДТП, як наїзд легкового автомобіля на пішохода ОСОБА_6 в момент, коли остання знаходилася в вертикальному, чи близькому до нього положенні, по строку свого виникнення можуть відповідати 13.12.2023 та по своєму характеру відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби).

Вважати наведені докази недостатніми для обґрунтування винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення зач.1 ст.286 КК України, на думку колегії суддів підстав немає.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника, що в ОСОБА_17 відсутній склад злочину, передбаченого статтею 286 КК України, оскільки обстановка вчинення цього злочину характеризується тим, що потерпіла ОСОБА_6 раптово вийшла на проїзну частину, поза межами пішохідного переходу, із-за перешкоди, автомобіля типу позашляховика, що зупинився у зв`язку з виникненням затору, тому Кислівський не міг запобігти ДТП.

Відповідальність за частиною 1 статті 286 КК України настає за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, диспозиція статті 286 КК є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Діяння за статтею 286 КК України може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати: 1) вчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови №14 від 23.12.2005 року роз`яснив, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлена статтями 286 - 288, 415 КК України, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 перебуваючи за кермом автомобіля марки «DaewooLanos», під час руху наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, допустив наїзд передньою лівою частиною кузова, керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , яка в цей момент перетинала проїзну частину, чим порушиввимоги підпункту «б» п. 2.3, п.п. 18.1, 18.4 ПДР:

- п. 2.3б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;

- п. 18.4. Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Для вирішення питань, які виникли у справі про злочин проти безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, потрібні спеціальні знання, тому відповідно до вимог статті 242 КПК України призначається експертиза.

Судом також проаналізовано, як доказ висновки автотехнічних експертиз від 19.03.2024 №СЕ-19/102-24/4986-ІТ та від 14.05.2024 №СЕ-19/102-24/8892-ІТ, за результатами проведення яких, в заданій дорожній обстановці водій автомобіля «DaewooLanos», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху.

За умови розвитку механізму ДТП по показах пішохода, водій ОСОБА_9 мав технічну можливість зменшити швидкість та зупинитись до смуги руху пішохода, для того, щоб надати дорогу пішоходу і попередити наїзд на неї шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля.

В заданій дорожній ситуації невідповідність дій водія автомобіля «DaewooLanos» ОСОБА_9 вимогам п. 18.1 ПДР з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.

Оцінюючи доводи захисника про сумнівність такого доказу, як висновки автотехнічних експертиз від 19.03.2024 № СЕ-19/102-24/4986-ІТ та від 14.05.2024 № СЕ-19/102-24/8892-ІТ через викладення слідчим обставин і механізму ДТП, які не відповідають фактичним обставинам ДТП,колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згаданий вище висновок складений старшим судовим експертом сектору авто технічних досліджень відділу авто технічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Хмельницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру MBC України, який має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення інженерно-транспортної експертизи за експертними спеціальностями 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів», 10.1 «Дослідження обставин механізму дорожньо-транспортних пригод», 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження», має стаж експертної роботи з 2009 року, був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, тому у колегії суддів відсутні підстави вважати цей висновок експерта неналежним та недопустимим доказом.

Стосовно доводів сторони захисту про надання слідчим експерту очевидно недостовірних вихідних даних, які суперечать фактичним обставинам даної події, то колегія суддів не вважає їх слушними, оскільки в розпорядження експерта надавалися всі матеріали кримінального провадження, вихідні дані були зазначені також у постанові слідчого, які були отримані в ході досудового розслідування в ході огляду місця події,під час допитів очевидців ДТП потерпілої, свідків, а також проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_18 (висновок експерта № СЕ-19/102-24/4986-ІТ від 19.03.2024), а також і з урахуванням вихідних даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту за участі водія ОСОБА_9 (висновок експерта№ СЕ-19/102-24/8892-ІТ від 14.05.2024), у колегії суддів відсутні підстави вважати надані експерту вихідні дані недостовірними.

Стороною захисту не надано суду іншого висновку на підставі вимог ч.2 ст.101 КПК України на спростування наведеного, окрім того, експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Крім того, відповідно до вимог ст.94, ч.10 ст.101 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, в тому числі і висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку, тож суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення у цьому кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про порушення вимог КПК України при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 в якості свідка.

З положень статті 240 КПК України вбачається, що слідчий експеримент проводиться шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, за результатами якого складається протокол, у якому докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Як убачається зі змісту вказаного доказу, слідчий експеримент проведено та результати оформлено з дотриманням вимог статей 104, 105, 240 КПК України, на початку його проведення слідчий роз`яснив ОСОБА_9 положення ст. 63 Конституції України, а саме те, що він має право відмовитися від дачі показань щодо себе, право користуватися правовою допомогою адвоката; також роз`яснено йому права та обов`язки відповідно до статей 66, 67 КПК України, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_9 у протоколі, де він зазначив, що на даний момент правової допомоги адвоката не потребує (т.2 а/п 121).

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий експеримент проводився з метою перевірки й уточнення відомостей про обставини та механізм розвитку ДТП, які надав водій ОСОБА_9 , та для встановлення моменту настання видимості пішохода, який перетинає проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході, зліва на право відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 . Під час його проведення на підставі отриманих даних, слідчим визначено швидкість руху потерпілої, відстань, яку та подолала з місця виходу на проїзну частину до місця наїзду на неї, проведено необхідні вимірювання та складено план-схему. Слідчий експеримент проводився за участю спеціаліста та із застосуванням технічних засобів відео фіксації.Всі учасники слідчого експерименту протокол підписали без зауважень (т.2 а/п 122-125).

З відеозапису вбачається, що відтворення обставин ДТП під час слідчого експерименту відбувалося за вказівками водія ОСОБА_9 , який розташовував автомобілі на проїзній частині, робилися відповідні заміри з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, при цьому жодного тиску з боку слідчого на ОСОБА_9 не чинилося.

За результатами вихідних даних, отриманих в ході слідчого експерименту за участю водія ОСОБА_9 , слідчим було призначено судову автотехнічну експертизу.

Після проведення 14.05.2024 року судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-24/8892-ІТ, 29 травня 2024 року ОСОБА_9 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 ККУкраїни.

Отже, слідчий експеримент, що проводився за участю ОСОБА_9 у процесуальному статусі «свідок», мав всі ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, а надані ним відомості про подію ДТП не є показаннями в розумінні статей 84, 95 КПК України.

Водночас об`єктивних даних, які би вказували про застосування до ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту психологічного тиску, на що посилається захисник, перевіркою матеріалів справи не встановлено.

Крім того, як видно зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту, будь-яких заяв про застосування психологічного тиску ОСОБА_9 не заявляв (т.2 а/п 122-123).

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги захисника про те, що проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 в якості свідка порушило його право на захист та про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту на підставі положеньп.1 ч.3 ст. 87 КПК України, є безпідставними.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 462/1472/20,провадження № 51-5819км21.

Колегія суддів також не може погодитися з доводами захисника, що висновок судової автотехнічної експертизи є недопустимим доказом через те, що його зроблено на основі даних, отриманих під час слідчого експерименту, який захисник вважає недопустимим доказом.

Доводи апеляційної скарги захисника про порушення вимог ст. 240 КПК України у зв`язку з тим, що для проведення слідчого експерименту було залучено транспортний засіб з іншого класу, який є значно меншим за габаритними розмірами, що суттєво вплинуло на об`єктивність результатів слідчого експерименту, колегія суддів визнає необґрунтованими, зважаючи на таке.

Згідно з ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Крім того, виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому суд вирішує лише питання, винесені на його розгляд сторонами. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом відповідної інстанції і на відповідній стадії кримінального провадження.

Під час судового провадження суд, дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Що стосується доводів сторони захисту, що потерпіла ОСОБА_6 порушила вимоги п.п.4.7, 4.10, «а», «б» п.4.14 ПДР, раптово вийшла на проїзну частину, поза межами пішохідного переходу, то колегія суддів вважає їх неспроможними та розцінює як спосіб захисту з метою уникнення ОСОБА_9 відповідальності за фактично скоєне, оскільки такі твердження спростовуються іншими доказами, безпосередньо дослідженими в ході судового розгляду.

Посилання захисника в його апеляційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду справи через відмову в задоволенні клопотання про допит слідчого ОСОБА_14 , як свідка у справі, для усунення протиріч у визначених ним вихідних даних при призначені судово-медичної таавтотехнічних експертиз, є безпідставними, оскільки КПК України слідчий наділений правом і обов`язком збирати та представляти суду докази, слідчий є посадовою особою, уповноваженою в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове слідство у кримінальному провадженні, інформація, яка відома слідчому щодо обставин вчинення злочину та отримана ним в ході проведення слідчих (розшукових) дій, знайшла відображення у прийнятих ним процесуальних рішеннях, тоді як оцінку наявним доказам на предмет їх допустимості та належності суд надає під час прийняття остаточного рішення. Окрім того, процесуальне питання допиту більшості учасників процесу врегульовані кримінальними процесуальними нормами, але жодна з них не регулює порядок допиту слідчого, що є стороною обвинувачення на підставі п.19 ч.1 ст.3 КПК України.

Тож, колегія суддів погоджується з кваліфікацією діяння ОСОБА_9 за частиною 1 статті 286 КК України та вважає доведеним, що ОСОБА_9 під час керування автомобілем мав стежити за дорожньою обстановкою, не відволікатись, надати дорогу пішоходам, які рухались на нерегульованому пішохідному переході, вжити відповідних дій з врахуванням того, що навпроти зупинився інший автомобіль, який надав дорогу особам, які мали намір перетнути пішохідний перехід. Однак водій таких дій не вчинив та рухався в межах пішохідного переходу, що і перебуває у безпосередньому зв`язку з наслідками, що настали для ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі та дослідженим у судовому засіданні доказам в їх сукупності і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у порушенні правил дорожнього руху, а самевимог підпункту «б» п. 2.3, п.п. 18.1, 18.4 ПДР,особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

На думку колегії суддів, висновки суду не містять протиріч, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних і інших досліджених в судовому засіданні доказах, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, який критично оцінив показання обвинуваченого в частині отримання потерпілою ушкоджень внаслідок падіння, а не від ДТП, а також високого темпу руху пішоходів, оскільки такі твердження окрім показань потерпілої і свідка, спростовуються висновками судово-медичних і автотехнічних експертиз. Також суд зважив на вік пішоходів, які не могли раптово і з великою швидкістю вийти на проїзну частину.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів дійшла висновку, що призначене покарання враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься за класифікацією кримінальних правопорушень до категорії нетяжких (передбачено статтею 12 КК), а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, інформацію про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, не одружений, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому є те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, частково відшкодував заподіяні збитки, являється особою пенсійного віку і має незадовільний стан здоров`я, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, що в сукупності стало підставою до прийняття судом першої інстанції рішення про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання саме у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у мінімальних межах, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України, з призначенням обов`язкового додаткового покарання - позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації призначення покарання та є достатнім й необхідним для виправлення ОСОБА_9 .

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення,істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2025 року стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верх овного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3