Номер провадження: 11-сс/813/669/25
Справа № 523/2985/25 1-кс/523/846/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000094, внесеного до ЄРДР 06 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та накладено арешт на речі, вилученні під час проведеного обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-довідка ВЛК від 18.04.2023 № 654, видана ОСОБА_9 на 1 арк.;

-виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1569 від 18.04.2023 на 1 арк.;

-копія посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 на 5 арк.;

-первина медична карта № 7585 на 1 арк.;

-довідка б/н щодо ОСОБА_9 від 18.11.2024 на 1 арк.;

-атестат військовослужбовця на продовольство № 78 (книжка № 005245 серія АВТ) на 1 арк.;

-рентген знімок на ім`я ОСОБА_9 від 12.04.2023 на 1 арк.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначене у клопотанні майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, може містити відомості, які встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, з огляду на наступне:

- до клопотання не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_9 має будь-яке відношення до вказаного кримінального провадження;

- вилучене майно не містить слідів будь-якого злочину та не має відношення до розслідування вищевказаного кримінального провадження.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , підтримав апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_8 та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного тлумачення. Також важливо враховувати, що недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Слід зазначити, що положеннями статті 3 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, при цьому, окреслено межі такого захисту діяти в порядку, передбаченому КПК України.

Перевіряючи рішення слідчого судді, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Проте, слідчий суддя суду першої інстанції при розгляді клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000094, внесеного до ЄРДР 06 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України, не у повному обсязі дотримався вимог процесуального закону, оскільки, оскаржена ухвала постановлена з грубим порушенням вимог щодо її обґрунтованості та вмотивованості.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна відповідно до приписів ч. 2 ст. 171 КПК України повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що у проваджені Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094 від 06.01.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 5 ст. 426-1 КК України (а.с.6).

В рамках вказаного кримінального провадження 22.01.2025 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.3 ст.368 КК України, а саме у одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

За версією слідства, військовослужбовцем ЗСУ у Одеській області спільно із співробітником РТЦК та СТ Одеської області, попередньо залучивши цивільних осіб із числа криміналітету, організовано злочину схему, направлену на вимагання та отримання неправомірної вигоди із чоловіків призивного віку задля ухилення від військової служби в ЗСУ.

Під час досудового розслідування у ході виконання доручення про проведення слідчих (розшукових) дій встановлено інших осіб, які можуть мати відношення до вчинення злочину, а саме: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Так, 04 березня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2025 року (а.с. 70-71), у період часу з 07 години 31 хвилин до 08 години 15 хвилин, проведено обшук за місцем реєстрації ОСОБА_9 у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_17 , під час якого виявлено та вилучено: довідка ВЛК від 18.04.2023 № 654 видана ОСОБА_9 на 1 арк.;виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1569 від 18.04.2023 на 1 арк.; копія посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 на 5 арк.; первина медична карта № 7585 на 1 арк.; довідка б/н щодо ОСОБА_9 від 18.11.2024 на 1 арк.; атестат військовослужбовця на продовольство № 78 (книжка № 005245 серія АВТ) на 1 арк.; рентген знімок на ім`я ОСОБА_9 від 12.04.2023 на 1 арк (а.с. 67-69).

04 березня 2025 року слідчим у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом (а.с.72-74).

У подальшому, начальник Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просив накласти арешт на виявлене та вилучене під час обшуку майно, з метою збереження речового доказу (а.с.1-5).

Дійсно, приписами ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Натомість, позиція прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями частини першої статті 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.

Так, аналізуючи зміст клопотання про арешт майна, колегія суддів встановила, що прокурор фактично обмежився лише наведенням фактичних обставин справи, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим посиланням на те, що накладення арешту необхідне для забезпечення можливості встановлення важливих обставин в кримінальному провадженні, але при цьому не конкретизував загальні норми процесуального закону до конкретних обставин даного кримінального провадження.

Апеляційний суд акцентує увагу органу державного обвинувачення, який ініціював кримінальне провадження, про необхідність обґрунтування конкретної підстави та мети арешту майна, яке завдання має бути виконане арештом відповідно до ст.ст. 131, 170 КПК України, який є заходом забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з клопотання, вказаних вимог прокурором дотримано не було, та належно не зазначено обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, необхідності вилучення саме зазначених речей і документів, не встановлено конкретні факти і докази, що свідчать про зв`язок вилученого майна із обставинами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України, досудове розслідування за ознаками яких здійснюється в межах даного кримінального провадження.

У судовому засіданні апеляційного суду, прокурор не надав раціонального пояснення яким чином вилучені медичні документи, видані на ім`я ОСОБА_9 , які містять охоронювану законом таємницю та належить останньому, кореспондуються із правовою кваліфікацією, за якою внесені відомості до ЄРДР за № 0000094 від 06.01.2025 року.

Крім того, не зрозумілим залишається й те, яке відношення має до вказаного кримінального провадження ОСОБА_9 , якому не було повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, та який відсутній у рапорті оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одесі) ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_18 , який містить перелік осіб, які ймовірно причетні до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України (а.с 12-13).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на майно, прокурором не долучено документів, які можливо перебувають у розпорядженні органу досудового розслідування, на підтвердження того, що вилучене майно може бути використано як доказ факту чи обставин кримінального правопорушення саме у даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Вказані недоліки клопотання про арешт майна позбавили слідчого суддю у повній мірі дослідити докази, якими обґрунтовуються доводи клопотання та прийняти обґрунтоване рішення по справі, при цьому, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Враховуючи наведене, клопотання про арешт майна слід повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених у цій ухвалі, протягом сімдесят двох годин з моменту отримання копії даної ухвали.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити прокурору право звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, відповідно до вимог ст. 171 КПК України у встановленому порядку, при цьому конкретизувати, яким саме критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, відповідає вилучене майно, окрім того, надати докази, які підтверджують необхідність арешту вилучення майна.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно частини 1 статті 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, зокрема, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000094, внесеного до ЄРДР 06 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч. 5 ст. 426-1 КК України,- скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання начальника Поддільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 про арешт майна, яке вилучене під час проведеного обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4