Номер провадження: 11-кп/813/358/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2023 року відносно

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, не працюючого, з вищою юридичною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України у кримінальному провадженні №0000705,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2023 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, (редакції 14.10.2014 року) та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права обіймати певні посади, а саме бути службовою особою у розумінні примітки 1 ст.364 КК України на три роки.

Позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання - молодшого лейтенанта міліції.

Також вироком вирішено питання речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно оскаржуваного вироку, 17 жовтня 2015 року за наявності достатніх доказів ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме: в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 відповідно до наказу начальника ОМУ ГУ МВС України в Одеській області № 171 о/с від 24.12.2014 призначено на посаду слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» він є працівником правоохоронного органу, на якого відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, покладено обов`язки діяти лише в межах повноважень та способом, які передбачені Конституцією України та Законами України, а також він є суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, передбаченим ст. З Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до Примітки 2 ст. 368 КК У країни, службовими особами, які займають відповідальне становище, є слідчі.

Відповідно до ст.ст. 2, 10 Закону України «Про міліцію» та п.п. 3, 6, 9 функціональних обов`язків слідчий ОСОБА_7 зобов`язаний проводити повне, усебічне та неупереджене розслідування кримінальних правопорушень у межах установлених КПК України строків, не вчиняти будь-яких дій, що ганьблять звання слідчого і можуть викликати сумніви у його об`єктивності та неупередженості, приймати обґрунтовані рішення про зупинення досудового розслідування або закриття кримінального провадження, а також на нього покладається забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів, запобігання правопорушенням та їх припинення, виявлення кримінальних правопорушень, участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, захист власності від злочинних та кримінальних протиправних посягань, виявлення причин й умов, що сприяють вчиненню правопорушень, вживання в межах своєї компетенції заходів до їх усунення та інше.

Так, слідчий СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 вчинив ряд злочинних дій, які дискредитували його, як працівника міліції, отримали негативний суспільний резонанс та території міста Одеси, суттєвим чином підірвали авторитет та престиж органів внутрішніх справ, як державного органу влади.

У порушення зазначених норм, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

10 жовтня 2015 року приблизно о 16 годині 30 хвилин співробітники правоохоронних органів затримали ОСОБА_9 під час носіння холодної зброї (телескопічної дубинки) без передбаченого законом дозволу.

11 жовтня 2015 за вказаним фактом СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зареєстроване кримінальне провадження №0006002 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України проведення досудового розслідування у якому доручено слідчому СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 .

11 жовтня 2015 ОСОБА_7 , являючись службовою особою, яка займає відповідальне становище, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди, знаходячись біля приміщення СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога, 118, повідомив ОСОБА_9 , що відносно нього зареєстроване кримінальне провадження № 0006002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України. Одразу ОСОБА_7 висунув ОСОБА_9 вимогу щодо передачі йому неправомірної вигоди у розмірі 700 доларів США, за непритягнення останнього до кримінальної відповідальності та закриття вказаного кримінального провадження.

ОСОБА_9 погодився з незаконними вимогами ОСОБА_7 щодо передачі йому неправомірної вигоди.

14 жовтня 2015 року приблизно о 09 год. 30 хв. ОСОБА_7 зустрівся з ОСОБА_9 . Під час розмови останній вказав на необхідність передачі йому неправомірної вигоди у сумі 1000 доларів США, на що останній також вимушений був погодитись.

16 жовтня 2015 року приблизно о 16 год. 05 хвилин ОСОБА_7 , викликавши ОСОБА_9 для проведення слідчих дій, у службовому кабінеті № 2, розташованому в приміщенні СВ Суворовського РВ ГУМВС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога, 118, з метою попередження власного викриття правоохоронними органами, будучи обізнаним про методи та форми роботи правоохоронних органів, розробив план отримання неправомірної вигоди з використанням участі необізнаної про це особи та з метою реалізації якого повідомив ОСОБА_9 про необхідність залишення грошових коштів ОСОБА_10 , яка не була обізнана про злочинний намір ОСОБА_7

ОСОБА_9 на виконання незаконних вказівок ОСОБА_7 , одразу направився до ОСОБА_10 , яка працює реалізатором в крамниці з продажу розливного вина, неподалік будівлі СВ Суворовського РВ ГУМВС України в Одеській області, якій передав грошові кошти у розмірі 22000 гривень.

ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_9 вказані грошові кошти, в його присутності перерахувала їх та помістила до газети.

У цей час, ОСОБА_7 з метою контролю дій ОСОБА_9 та попередження власного викриття правоохоронними органами, спостерігав за останнім щоб запевнитись у факті передачі грошових коштів.

Таким чином, ОСОБА_9 виконав усі вимоги ОСОБА_11 щодо передачі йому неправомірної вигоди.

Цього ж дня, приблизно о 17 годині 30 хвилин слідчий ОСОБА_7 зайшов до вказаного магазину для того, щоб забрати у ОСОБА_10 одержану неправомірну вигоду у сумі 22000 гривень, яку йому передав ОСОБА_9 , де його було викрито та затримано співробітниками правоохоронних органів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник зазначають, що вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- судом грубо порушено вимоги ч.15 ст.615 КПК України про вручення вироку у день його проголошення;

- судом було порушено таємницю нарадчої кімнати, так як до підписання повного тексту вироку суддя здійснював правосуддя у інших кримінальних справах, про що свідчать дані Єдиного державного реєстру судових рішень, де опубліковані відповідні судові рішення;

- під час ознайомлення із матеріалами справи, захиснику було надано для ознайомлення матеріали кримінального провадження не підшиті, не пронумеровані, без опису вкладень. Протоколи судових засідань із дебатами та проголошенням вироку, без участі сторін, короткий текст та повний текст вироку взагалі не були надані для ознайомлення. Дані про вручення вироку обвинуваченому, та дані про направлення тексту вироку сторонам відсутні.

- в описовій частині вироку, суд вказав лише частину показань ОСОБА_7 . Його свідчення про те, що він дійсно заходив до магазину, купив каву і вийшов, був затриманий на вулиці та грошей при ньому не було, не вказано. Коли його завели до приміщення магазину, то там вже були працівники правоохоронних органів і пакет з грошима їм видала ОСОБА_10 ;

- суд посилається на покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 які були допитані у судовому засіданні, однак самого моменту затримання не бачили, ОСОБА_7 перший раз побачили у магазині;

- обвинувачений ОСОБА_7 грошові кошти не отримував. Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 не просив її прийняти кошти від ОСОБА_9 , який сам зайшов до неї та залишив пакет з грошима, а сам факт, що ОСОБА_7 вийшов з ОСОБА_9 курити на вулицю, не свідчить про його намагання спостерігати за ОСОБА_9 , адже він зразу зайшов до службового кабінету, а ОСОБА_9 пішов у невідомому напрямку;

- у вироку суд вказав лише про 62 купюри номіналом по 200 грн. на загальну суму - 12400 грн., а відповідно до протоколу огляду та вручення грошових коштів у приміщенні СБУ: «провели огляд та вручення грошових коштів в розмірі 22 000 (двадцять дві тисячі гривні) наступними номіналами, серія та номерами, 110 купюр номіналом по 200 гривень кожна;

- суд безпідставно відмовив у задоволення клопотання обвинуваченого про визнання доказів недопустимими;

- усі докази, які були отримані під час проведення НСРД являються незаконними та не можуть бути покладені у основу вироку, оскільки матеріали НСРД були відкриті стороною обвинувачення лише 03.12.2018 року, тобто більш ніж через три роки після їх проведення;

- матеріали справи не містять доказів, що в діях ОСОБА_7 взагалі наявний склад злочину, що йому інкримінується, оскільки судом не розкрито, які саме дії вчинив обвинувачений ОСОБА_7 задля отримання неправомірної вигоди;

- у діях ОСОБА_7 відсутня об`єктивна сторона складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

На підставі викладеного, сторона захисту просить вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати, а матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, натомість, прокурор заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши суддю доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суддійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за обставин, наведених у вироку.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні вказаного злочину не визнав, пояснивши суду, що не згоден з кваліфікацією злочину. Показав, що до події працював у Суворовському районному відділу поліції м. Одеси. Під час чергування, патрульні затримали особу при ній було знайдено металеву трубу. Вказаною особою виявився ОСОБА_9 , який під час допиту почав одразу пропонувати грошову винагороду за невнесення відомостей до ЄРДР, оскільки йому було необхідно йти у рейс та проблеми з законом йому не були потрібні. Оскільки обвинувачений та заявник було знайомі до події, то ОСОБА_7 , викликав ОСОБА_9 на допит на наступний день. Під час допиту ОСОБА_9 скаржився на сусіда, та постійно пропонував грошову винагороду ОСОБА_7 за невнесення відомостей до ЄРДР, за носіння при собі металевої труби. Водночас, ОСОБА_7 , будучи слідчим Суворовського РВ у м. Одесі, розумів протиправність його дій та відправив його до магазину, у якому працювала свідок ОСОБА_10 , де заявник сам вирішив віддати грошову суму у розмірі 22000 гривень вказаному свідку. ОСОБА_7 показав суду, що грошову винагороду від ОСОБА_9 не отримував та не вимагав.

Крім того, суд, свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, суд обґрунтував наступними дослідженими доказами:

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що його затримали з металевою трубою, точну дату не пам`ятає але пам`ятає, що це було восени. На матір ОСОБА_9 , напав сусід та побив її, тому ОСОБА_9 , узяв металеву трубу та хотів піти та побити свого сусіда. Коли останній вийшов з гаражу з трубою, то його затримала поліція, одразу вдягли кайданки та відвезли до Суворовського відділку поліції у м.Одесі. Там останнього викликав на допит слідчий ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_9 був знайомий давно. Під час допиту слідчий ОСОБА_7 , повідомив останнього, що зможе допомогти йому у вирішені цього питання за 700 умовних одиниць, дав на збір грошей 4 дні. Наступного дня подзвонив і сказав, що вже необхідно 1000 умовних одиниць та спитав, чи встиг ОСОБА_9 , зібрати кошти. Після чого заявник пішов до органів прокуратури та написав заяву на слідчого Суворовського відділку поліції м. Одеси ОСОБА_7 . Співробітники СБУ в Одеській області виділили 22.000 гривень, посипали їх порошком, відксерили, переписали номери, всі вказані дії відбувались в приміщені СБУ в Одеські області при понятих. На прохання слідчого ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , залишив грошові кошти у сумці з відеокамерою у продавчині ні ім`я ОСОБА_14 . Вона дістала гроші, перерахувала їх, та залишила у себе для слідчого ОСОБА_7 ;

- показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що була знайома з ОСОБА_7 до події, оскільки працювала з ним на фірмі «Інтер`єр плюс» На час події працювала у магазині «Вино» у м. Одесі по вул. Дніпропетровська дорога. У день події до неї прийшов ОСОБА_9 , та просив передати гроші для слідчого ОСОБА_7 у розмірі 22 тисячі гривень. Грошові були перетягнуті резинкою. Свідок ОСОБА_10 , перерахувала гроші та поклала їх назад до сумки. Через деякий час зайшов ОСОБА_7 та сказав, що зайде пізніше, через декілька хвилин прибігли працівники правоохоронних органів. Також свідок пояснила, що ОСОБА_7 , не просив її щоб вона отримувала гроші від ОСОБА_9 ;

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що був запрошений співробітниками СБУ для проведення слідчих дій. Під час проведення слідчої дії, вони пройшли до управління СБУ в Одеській області, при них було зроблено помітку грошових коштів. Потім прослідували у м. Одесі на вул. Дніпропетровська дорога, до магазину «Вино», грошові кошти видала продавчиня на ім`я ОСОБА_14 , дістала їх з під прилавку та повідомила, що ці гроші для ОСОБА_7 . Грошей було 22.000 (двадцять дві тисячі гривень) Гроші номіналом по 200 гривень. Гроші слідчий виклав на підлогу, фотографував, описував, потім запакував та опломбував їх. Всі учасники процесу розписались про це;

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що був запрошений співробітниками СБУ, для проведення слідчих дій. Під час проведення слідчої дії, вони пройшли до управління СБУ в Одеській області, при них було зроблено помітку грошових коштів. Надалі проїхали на вул. Дніпропетровська дорога, де побачили, як заявник ОСОБА_16 пройшов до магазину «Вино», там також був присутній ОСОБА_7 . Разом зі співробітниками СБУ свідок зайшов до магазину де проводились слідчі дії. Гроші фотографували, розклали на підлозі, переписали номери та запакували до пакету, та скріпили печатками та підписами. Всі слідчі дії правдились за участю понятих, права та обов`язки роз`яснювали.

- показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , яка пояснила, що на час події була діючим співробітником поліції, перебувала у на робочому місці у Суворовському РВ поліції у м. Одесі у одному кабінеті з ОСОБА_7 до якого прийшов дивний чоловік, який себе неадекватно поводив. ОСОБА_7 розмовляв по телефону, про що саме, свідок не чула. Свідком отримання неправомірної вигоди не була.

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , який надав суду наступні покази, на час події займав посаду начальника РВ поліції у м. Одесі, де працював слідчим обвинувачений ОСОБА_7 .. Вказану кримінальну справу щодо металевого дроту, було розписано на слідчого ОСОБА_7 , для проведення досудового розслідування. Іншої участі вказаний свідок у кримінальному проваджені не приймав.

- довідкою про прийняття заяви і реєстрацію заяви, згідно якої повідомлено, що працівник правоохоронного органу вимагає неправомірну вигоду у розмірі 1 тис. доларів США. Прийнято старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області юристом 1 класу ОСОБА_19 від 15.10.2015 року.

- протоколом огляду та вручення грошових коштів від 16.10.2015 року, із фото-таблицею до нього, згідно якого співробітниками ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області капітаном ОСОБА_20 в рамках кримінального провадження №0000705 від 15.10.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.368 КК України, з дотриманням вимог ст.104,105 КПК України, в службовому кабінеті УСБ України в Одеській області за участю гр. ОСОБА_9 та, в присутності понятих: 1. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . 2. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 . Яким роз`яснені їхні права та обов`язки згідно ст.ст.11,13, 15, 66,23 КПК України. Провели огляд та вручення грошових коштів в розмірі 22000 грн., 110 купюр номіналом по 200 гривень кожна. В подальшому вказані грошові кошти були у розмірі 22,000 тисячі гривень були передані ОСОБА_9 , для участі в негласних слідчих діях. ОСОБА_9 , роз`яснено права та обов`язки та відповідальність за ст.369 КК України;

- функціональними обов`язками молодшого сержанта міліції ОСОБА_7 згідно яких він зобов`язаний забезпечувати своєчасний розгляд заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, що підслідні слідчим органам внутрішніх справ, внесення відповідних відомостей до ЄРДР, що свідчить про наявність повноважень реєструвати заяви;

- витягом з наказу Начальника Одеського МУ ГУМВС України в Одеській області від 24.12.2014 року, відповідно до якого молодшого сержанта міліції ОСОБА_7 призначено на посаду слідчого СВ Суворовського РВ;

- постановою про проведення освідування особи від 15.10.2015 року, згідно якої проведено освідування слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_7 , та інших осіб, які були застигнуті під час вчинення злочину, та які контактували з грошовими коштами. Проведення освідування було доручено слідчим в ОСВ першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та співробітника УСБУ в Одеській області.

- постановою про проведення освідування особи від 16.10.2015 року, відповідно до якої було проведено освідування жінки на ім`я ОСОБА_14 , працюючої продавцем алкогольних напоїв, повні анкетні дані на час винесення постанови відсутні, які будуть застигнуті під час вчинення злочину, та які контактували з грошовими коштами. Проведення освідування було доручено слідчим в ОСВ першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та співробітникам УСБУ в Одеській області.

- протоколом затримання особи від 16.10.2015 року, відповідно до якого ст.. слідчий ОСОБА_23 у магазині за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога, 48 В, без застосувань технічних засобів фіксації, відповідно ст.ст. 40, 104, 131, 132, 208 -211, 213 КПК України затримав особу, підозрювану у вчинені злочину а саме : ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_7 , затримано безпосередньо під час отримання неправомірної вигоди у розмірі 22 000 гривень. Затриманому роз`яснені права та обов`язки та викликано захисника. Протокол ним прочитаний, доповнень та зауважень ОСОБА_7 не мав;

- дорученням про повідомлення осіб, щодо яких проводились негласні слідчії розшукові дії від 18.11.2015 року; повідомленням від 18.11.2015 року підозрюваному ОСОБА_7 про проведення негласних слідчих розшукових дій відносно нього;

- протоколом огляду від 20.06.2015 року, відповідно до якого був проведений огляд особистих речей підозрюваного а саме: посв. №120165 ОСОБА_7 , карта замісник 342, пластикова карта «Планета кіно», банківська карта ПриватБанк № НОМЕР_1 , кредитна карта ПриватБанк № НОМЕР_2 , клопотання про арешт майна від 12.10.2015 року у кримінальному проваджені №0006002 від 12.10.2015 перші дві сторінки, проекти постанов про призначення трасологічної експертизи від 12.10.2015 року у кримінальному проваджені № 0006002 на 03 аркушах, пояснення ОСОБА_9 , від 16.10.2015 року, два супровідних листа та постанова про доручення призначити тросологічну експертизу від 12.10.2015 року у кримінальному проваджені №0006002 від 11.10.2015 року всього 04 аркуша, гроші кошти у сумі 80 гривень, паспорт на ім`я ОСОБА_7 НОМЕР_3 , карта фізичної особи платника податків № НОМЕР_4 , супровідний лист до НДЕКЦ при ГУМС України в Одеській області від 12.10.2015 року, пояснення ОСОБА_9 , доручення на проведення досудового розслідування, перший аркуш клопотання про арешт майна від 12.10.2015 року;

- матеріалами вилученого кримінального провадження №0006002;

- протоколом отримання зразків для експертизи від 22.10.2015 року, згідно якого у ОСОБА_7 , були відібрані зразки голосу. З протоколом підозрюваний ОСОБА_7 , ознайомлений під підпис;

- протоколом освідування особи від 16.10.2015 року громадянки ОСОБА_10 , під час вказано слідчої дії при використані ультрафіолетової лампи, руки ОСОБА_10 на лодоні лівої руки світились характерним червоним світлом. Слідчими були зроблені змиви ватними тампонами, які поміщені до поліетиленового пакету, скріплені підписами та печаткою;

- протоколом освідування особи від 16.10.2015 року, під час вказаної слідчої дії при використані ультрафіолетової лампи, руки ОСОБА_7 не світились. Слідчими були зроблені змиви ватними тампонами, які були поміщені до поліетиленового пакету, скріплені підписами та печаткою;

- протоколом огляду місця події від 16.10.2015 року службового кабінету СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога,118. У вказаному кабінету розміщене робоче місце слідчого ОСОБА_7 ;

- заявою ОСОБА_10 , про надання дозволу на проведення огляду у приміщені магазину за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога,118 б;

- протоколом огляду місця події від 16.10.2015 року, згідно якого був здійснений огляд приміщення магазину «Вино» за адресою м. Одеса , вул. Дніпропетровська дорога,118 б. Під час проведення слідчої дії у магазині були присутні ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 .

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Аналізуючи версію сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину, із посиланням на те, що судом не розкрито, які саме дії вчинив обвинувачений ОСОБА_7 задля отримання неправомірної вигоди та з підстав відсутності у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, апеляційний суд вважає, що вона спростовується дослідженими судом 1-ої інстанції доказами, які є належними та допустимими.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисту про те, що судом грубо порушено вимоги ч.15 ст.615 КПК України про вручення вироку у день його проголошення, а також про те, що судом було порушено таємницю нарадчої кімнати, так як до підписання повного тексту вироку суддя здійснював правосуддя у інших кримінальних справах, про що свідчать дані Єдиного державного реєстру судових рішень, де опубліковані відповідні судові рішення, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.376 КПК, судове рішення (вирок, ухвала) проголошується прилюдно, негайно після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Положеннями ч. 15 ст. 615 КПК України передбачено, що в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 11.07.2023 року суд першої інстанції, керуючись положеннями вищенаведеної норми процесуального закону, після виходу з нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частину вироку(т. 2, а.с. 53-54). При цьому, наступного дня, ОСОБА_7 було вручено копію вказаного рішення, що підтверджується наявною в матеріалах провадження розпискою останнього (Т.2 а.с.71).

Частина 3 статті 376 КПК регламентує подальші дії суду після оголошення вироку, а саме обов`язок суду щодо роз`яснення обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право на оскарження вироку в апеляційному порядку та право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 та Розділу IV КПК, окрім ст.ст. 379, 380 КПК, проголошення вироку судом першої інстанції є завершенням судового провадження в суді даної юрисдикції.

За таких підстав, посилання захисника на те, що після проголошення резолютивної частини вироку до виготовлення його повного тексту суд приймав процесуальні рішення в інших справах, є безумовно неспроможними, оскільки захисником не наведено жодних аргументів щодо того, що проголошення вироку в порядку, передбаченому ч. 15 ст. 615 КПК України в будь-який спосіб перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, законодавець погодився з тим, що в даному випадку слід брати до уваги форму надання «рішенню» публічності, передбачену внутрішнім правом даної держави, з огляду на особливості конкретного провадження і на мету ст. 6 Конвенції у цьому питанні дозволити громадськості контролювати судову владу задля забезпечення права на справедливий судовий розгляд. Здійснюючи таку оцінку, необхідно брати до уваги провадження в цілому (справа «Велке і Бялек проти Польщі» (WelkeandBiaіek v. Poland, §83), у якій було вирішено, що обмеження публічного проголошення повного тексту судових рішень, постановлених внаслідок закритих проваджень, не суперечило ст. 6 Конвенції).

Таким чином, надання рішення в реєстр суду та його публікація в офіційних зібраннях може задовольнити вимогу публічного проголошення («Саттер проти Швейцарії» (Sutter v. Switzerland), §34).

Як свідчать дані реєстру судових рішень, резолютивна частина вироку надіслана судом до реєстру у день її проголошення 11.07.2023 року, а повний текст 25.07.2023 року.

Крім того, у результаті перевірки матеріалів судової справи було виявлено, що суд 1-ої інстанції, в порушення приписів ч. 15 ст. 615 КПК, вручив ОСОБА_7 копію повного тексту вироку лише 26.07.2023 року, тобто через 2 тижні після оголошення його резолютивної частини.

При цьому вказана обставина не перешкодила ОСОБА_7 та його захиснику скористатися правом на апеляційне оскарження судового рішення, а тому й не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й, відповідно, бути підставою для скасування чи зміни, зокрема, вироку суду.

Апеляційний суд підкреслює, що, коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має не тільки формально послатися на наявність такого порушення, а й обґрунтувати, що воно істотно позначилося на її можливостях відстоювати свою позицію у справі та/або реалізувати свої права або ж мало вплив на справедливість процесу в цілому.

Разом з тим зі змісту резолютивної частини вказаного рішення вбачається, що суд не зазначив про дату та час проголошення повного тексту вироку.

Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанцій не в повній мірі було дотримано вищенаведених положень кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що порушення вимог ст. 376 КПК України, на які посилається захисник, мають місце. Водночас апеляційний суд зауважує, що відповідно до наявної в матеріалах провадження розписки ОСОБА_7 , він наступного дня після судового засідання отримав копію резолютивної частини вироку.

Водночас в апеляційній скарзі захист не зазначає про те, як пізніше вручення йому копії судового рішення позбавило можливості реалізувати належні йому процесуальні права, зокрема на ознайомлення зі змістом рішення, на його оскарження, або ж вплинуло на справедливість процесу загалом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що неповідомлення судом першої інстанції учасників судового провадження про дату та час проголошення повного тексту вироку, а також з огляду на зазначене, проголошення вироку без технічної фіксації, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, в даному конкретному випадку не є істотним порушенням вимог КПК України, оскільки не перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення та саме по собі не вплинуло на правильність встановлених судом обставин, у зв`язку з чим не свідчить про наявність обґрунтованих підстав для скасування або зміни по суті правильного судового рішення.

Вказана позиція повністю узгоджується із практикою Верховного суду, в тому числі, викладеною в постанові від 30.11.2023 року (справа № 204/5042/22, провадження № 51-1842 км 23).

Що стосується доводів сторони захисту про допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час ознайомлення захисту із матеріалами кримінального провадження, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що 28.07.2023 року ОСОБА_7 подав клопотання про надання можливості його захисту ознайомитись з матеріалами справи (Т.2 а.с. 77) та 01.08.2023 року захисник ОСОБА_8 ознайомився зі справою, вказавши, що матеріали не підшиті (Т.2 а.с. 72).

Також матеріали кримінального провадження містять розписки про отримання ОСОБА_7 копії вироку 12.07.2023 року та 19.09.2023 року (Т.2 а.с. 79).

Вказані доводи сторони захисту є безумовно слушними, проте колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги свідчать не тільки про досконале знання обвинуваченим та захисником обставин кримінального провадження і зібраних органом досудового розслідування доказів, але й про достатній час для підготовки своєї правової позиції.

Наведене свідчить про відсутність підстав вважати про існування порушення судом першої інстанції закону, яке перешкодило захисту своєчасно та на належному рівні підготувати апеляційну скаргу після проголошення вироку судом першої інстанції, а тому таке порушення не є істотним.

Також, апеляційний суд зауважує, що, хоча захист в апеляційній скарзі зазначає про те, що доповнення апеляційної скарги будуть подані після повного ознайомлення з матеріали кримінального провадження (Т.2 а.с. 84), проте враховує, що після направлення захисником апеляційному суду заяв про ознайомлення з матеріалами справи 27.10.2023 року, 14.01.2025 року та фактичного ознайомлення із ними, доповнення до апеляційної скарги подані не були.

Більш того, переслідуючи мету зобов`язати суд за будь-яких обставин формального виконувати приписи ст.376 КПК, без розумного сприйняття та оцінки конкретних обставин справи, сторона кримінального провадження може ініціювати апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції обмежившись лише єдиним посиланням на існування такої обставини, навіть не наводячи інших аргументів на користь твердження про незаконність рішення суду першої інстанції.

В такому випадку, на переконання колегії суддів, такі дії не будуть відповідати завданням та загальним засадам кримінального провадження, визначеним ст.ст. 2, 7 КПК.

Також, апеляційний суд враховує, що поведінка сторони захисту під час досудового розслідування, судового розгляду та апеляційного перегляду щодо оцінки наданих стороною обвинувачення доказів, спростування доводів обвинувачення не була пасивною. Процесуальна поведінка і позиція сторони захисту стосувалися відстоювання власних оцінок наданих стороною обвинувачення доказів, обґрунтування підстав щодо визнання окремих доказів недопустимими, а також тверджень про відсутність окремих ознак та елементів інкримінованого злочину, що доводить належне усвідомлення захистом ОСОБА_7 суті висунутого обвинувачення. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів враховує також позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Так, свій висновок у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, суд першої інстанції обґрунтував, зокрема, показаннями, наданими в суді свідками, у співвідношенні із письмовими доказами.

Захист в апеляційній скарзі вказує на те, що допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 самого моменту затримання не бачили, ОСОБА_7 перший раз побачили у магазині, а свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 не просив її прийняти кошти від ОСОБА_9 ..

Зміст журналів судового засідання та технічних записів судових засідань свідчить про те, що показання обвинуваченого, свідків викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст. 91 КПК.

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

При цьому, всі доводи апеляційної скарги сторони захисту зводяться до незгоди із встановленими судом 1-ої інстанції фактичними обставинами та наявністю в діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину.

Апеляційний суд враховує, що захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 , зазначаючи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону про кримінальну відповідальність та заявляючи вимоги про призначення нового судового розгляду, не заявляють клопотання про повторне дослідження доказів, у зв`язку з чим апеляційний суд проведений лише в межах доводів поданої апеляційної скарги та позбавлений можливості надати іншу оцінку доказам, які безпосередньо не досліджувались під час апеляційного розгляду.

Водночас, обвинувачений та захисник заявили вимоги про призначення нового розгляду кримінального провадження в суді 1-ої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції визначений ст. 415 КПК України, а саме, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Натомість, в апеляційній скарзі та поясненнях в судовому засіданні апеляційного суду, захист не наводить жодних, вказаних вище підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, в той час коли доводи захисту стосуються незгоди із встановленими фактичними обставинами справи, а вказані вище порушення вимог КПК, під час апеляційного розгляду не встановлені.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволення клопотання обвинуваченого про визнання доказів недопустимими, оскільки вважає, що суд 1-ої інстанції належним чином мотивував відмову в задоволенні клопотання, зазначивши, що при досліджені протоколів слідчих дій та всього переліку доказів, які були досліджені під час судового розгляду, із урахуванням норм КПК України, застосовуючи наведений підхід під час вирішення порушеного стороною захисту питання, суд констатує, що вказані недоліки до істотного порушення прав і свобод людини, які б прямо та істотно порушили б права і свободи людини; та/або надали підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду не призвели.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.01.2020 року, справа №359/7742/17, докази можуть визнаватися недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Апеляційний суд визнає формальними доводи апеляційної скарги про те, що у вироку суд вказав лише про 62 купюри номіналом по 200 грн. на загальну суму - 12400 грн., а відповідно до протоколу огляду та вручення грошових коштів у приміщенні СБУ: «провели огляд та вручення грошових коштів в розмірі 22 000 (двадцять дві тисячі гривні) наступними номіналами, серія та номерами, 110 купюр номіналом по 200 гривень кожна, оскільки зазначення судом 1-ої інстанції серій та номерів купюр не впливають на допустимість доказу як протокол огляду та вручення грошових коштів від 16.10.2015 року.

Так, згідно протоколу огляду та вручення грошових коштів від 16.10.2015 року, із фото-таблицею до нього, співробітниками ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області капітаном ОСОБА_20 в рамках кримінального провадження №0000705 від 15.10.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.368 КК України, з дотриманням вимог ст.104,105 КПК України, в службовому кабінеті УСБ України в Одеській області за участю гр. ОСОБА_9 та, в присутності понятих: 1. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . 2. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , яким роз`яснені їхні права та обов`язки згідно ст.ст.11,13, 15, 66,23 КПК України. Провели огляд та вручення грошових коштів в розмірі 22000 грн., 110 купюр номіналом по 200 гривень кожна. В подальшому вказані грошові кошти були у розмірі 22,000 тисячі гривень були передані ОСОБА_9 , для участі в негласних слідчих діях. ОСОБА_9 , роз`яснено права та обов`язки та відповідальність за ст.369 КК України.

Вказаний протокол відповідає вимогам КПК України, є належним та допустимим доказом, оскільки інформація, викладена в ньому, має доказове значення у даному кримінальному провадженні.

Що стосується посилання захисту про недопустимість доказів, отриманих в результаті НСРД, то апеляційний суд вказує на таке.

Відповідно до ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права. Недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Так, в апеляційній скарзі, захист вказує на те, що усі докази, які були отримані під час проведення НСРД являються незаконними та не можуть бути покладені у основу вироку, оскільки матеріали НСРД були відкриті стороною обвинувачення лише 03.12.2018 року, тобто більш ніж через три роки після їх проведення.

При оцінці вказаних доводів, апеляційний суд враховує позицію Верховного суду, викладену, зокрема в постанові від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19), згідно якої якщо відповідні процесуальні документи були отримані стороною обвинувачення після передачі обвинувального акта до суду, то вона зобов`язана здійснити їх відкриття згідно з частиною одинадцятою статті 290 КПК України.

Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (в тому числі ухвала слідчого судді) були надані суду під час судового розгляду і стороні захисту у змагальному процесі була забезпечена можливість довести перед судом свої аргументи щодо допустимості відомостей, отриманих у результаті НСРД, в сукупності із оцінкою правової підстави для проведення НСРД, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.

Якщо сторона обвинувачення вжила всіх необхідних та залежних від неї заходів, спрямованих на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак вони не були розсекречені до моменту передачі справи у суд з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора, то в такому разі порушень вимог статті 290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. Суд має оцінити докази, отримані в результаті НСРД в комплексі із розсекреченими процесуальними документами, які стали підставою для їх проведення, та не повинен автоматично визнавати такі докази недопустимими.

Так, стороною обвинувачення документи, які стали підставою для проведення НСРД, були відкриті та надані стороні захисту 03.12.2018 року.

У цій справі сторона обвинувачення не заперечує, що ухвали, якими надано дозвіл на проведення НСРД, були відкриті стороні захисту під час судового розгляду, однак вважає, що права сторони захисту не були порушені, оскільки вона мала достатні час і можливості ознайомитися з цими ухвалами і висловити свої заперечення щодо законності проведення НСРД.

Апеляційний суд бере до уваги, що після відкриття матеріалів НСРД стороні захисту, судовий розгляд тривав ще п`ять років, у зв`язку з чим сторона захисту мала змогу ознайомитись з відповідними матеріалами, надати свої заперечення та висловити доводи щодо недопустимості результатів НСРД.

Також, апеляційний суд враховуєпозицію Верховного суду, викладену, зокрема в постанові від 21 червня 2022 року (справа № 631/246/19, провадження № 51-3838 км 21), згідно якої суд зазначає, що коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.

Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо доказів не буде або буде не в повному обсязі відкрито на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації.

Оскільки розгляд справи розпочався 10.12.2015 року і тривав до 11.07.2023 року. Після надання прокурором матеріалів, які стали підставою для проведення НСРД, захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 з ними ознайомились та отримали відповідні копії (Т.1 а.с. 228, Т. 2 а.с. 21), що свідчить про те, що захист мав необхідний час належним чином підготуватися до захисту.

Враховуючи ці обставини, апеляційний суд не має підстав вважати, що відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування, а саме НСРД під час судового розгляду, істотним чином порушило права сторони захисту на належну підготовку до розгляду, адже у захисника надалі було достатнього часу і можливостей для ознайомлення з цими матеріалами до завершення судового слідства.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 10.09.2020 року у справі №555/2057/18, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Всі перелічені вище письмові докази, мають доказове значення у цьому провадженні.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, що в діях ОСОБА_7 взагалі наявний склад злочину, що йому інкримінується, оскільки судом не розкрито, які саме дії вчинив обвинувачений ОСОБА_7 задля отримання неправомірної вигоди, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 368 КК України, яке виразилося в тому, що він будучі службовою особою, яка займає відповідальне становище - слідчим СВ Суворовського РВ ГУМВС України в Одеській області отримав від ОСОБА_9 22000 гривень, тобто одержав неправомірну вигоду, за не притягнення останнього до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження №0006002, тобто за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дії з використанням наданого службового становища.

Детально розкриваючи склад інкримінованого ОСОБА_7 злочину, апеляційний суд вказує на наступне:

1.Об`єкт злочину

Основний об`єкт суспільні відносини у сфері службової діяльності та державного управління, зокрема авторитет державної влади, інтереси державної служби та органів місцевого самоврядування.

Додатковий об`єкт права та законні інтереси фізичних чи юридичних осіб.

2.Об`єктивна сторона злочину

Форма вчинення: одержання неправомірної вигоди.

Спосіб вчинення: використання службового становища та вимагання неправомірної вигоди.

Факт отримання вигоди: 22000 грн.

Мета: здійснення незаконних дій в інтересах особи, яка надає вигоду (непритягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності та закриття провадження).

3.Суб`єкт злочину

Спеціальний суб`єкт службова особа, яка займає відповідальне становище (слідчий СВ Суворовського РВ ГУМВС України в Одеській області).

4.Суб`єктивна сторона злочину

Форма вини: прямий умисел (особа усвідомлювала протиправність своїх дій та бажала їх вчинити).

Мотив: корисливий (одержання неправомірної вигоди).

Мета: здійснення дій в інтересах особи, яка передає неправомірну вигоду.

Кваліфікуючі ознаки за ч. 3 ст. 368 КК України:

- Службова особа, яка займає відповідальне становище: ОСОБА_7 обіймав посаду слідчого, що відповідно до примітки 2 ст. 368 КК У країни, підпадає під ознаки службової особи, яка займає відповідальне становище,

-Факт одержання неправомірної вигоди: отримання 22000 грн.

-Здійснення дій в інтересах особи, що надала вигоду: непритягнення до відповідальності та закриття провадження.

-Використання службового становища: прийняття рішень у кримінальному провадженні.

- Вимагання неправомірної вигоди.

Отже, всі ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у діях ОСОБА_7 підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, які є належними та допустимими.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.

Відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 10.09.2020 у справі №555/2057/18, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК.

Судом встановлено, та з такими висновками погоджується апеляційний суд, щодо позиції ОСОБА_7 та його захисника, обраної під час апеляційного розгляду стосовно відсутності в діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину, апеляційний суд визнає її необґрунтованою, оскільки всі вони зводяться до заперечень стороною захисту фактичних обставин.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Наведені стороною захисту обставини не відносяться до тих, які б підлягали до безумовного скасування судового рішення, а тому колегією суддів визнаються необґрунтованими. Суперечностей у доказах колегією суддів не встановлено, а тому додаткових досліджень не потребувалося.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника про необхідність скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду кримінального провадження, апеляційний суд враховує, що сторона захисту, зазначаючи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, мотивування вироку неналежними доказами, не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів,

Наведене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку, що запропонований захистом формальний підхід до оцінки наявності підстав для скасування оскарженого вироку, не відповідає положенням ст.ст. 2, 7 КПК, а скасування вироку лише з таких підстав, за відсутністю інших обставин, передбачених ст.409 КПК, та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не відповідатиме вимогам ст.ст. 20, 21, 27, 28 КПК.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке в апеляційній скарзі не оспорюється, апеляційним судом встановлено наступне.

Вирішуючи в даному випадку питання щодо справедливості обраного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд повинен перевірити, чи було дотримано приписи статей 50, 65 КК України, і в разі встановлення порушень усунути їх у процесуальний спосіб.

Щоб бути справедливим, покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в катуванні і муках людини і не в тому, щоб зробити неіснуючим вже скоєний злочин. Покарання не може бути марною жорстокістю і знаряддям злоби. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій. Тому, на думку апеляційного суду слід застосовувати тільки такі покарання, які при збереженні пропорційності зі злочинами залишали б найбільш сильне і найбільш тривале враження на душу людей і були б найменш болісними для тіла злочинця.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, які судом не встановлені.

При призначенні покарання, суд 1-ої інстанції також врахував те, що ОСОБА_7 , вчинив з прямим умислом тяжкий закінчений злочин, який є корупційним кримінальним правопорушенням, що вчинений з корисливою метою. Суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим корупційного кримінального правопорушення на переконання суду є досить значною, оскільки потенційно може проявлятися у падінні авторитету органів державної влади, підриві демократичних інститутів і цінностей, справедливості.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд 1-ої інстанції прийняв до уваги, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив кримінальні правопорушення, перебуваючи на посаді слідчого на час ухвалення вироку не працює , одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Таким чином, призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції інкримінованої йому статті, з позбавленням права обіймати певні посади, а саме бути службовою особою у розумінні примітки 1 ст.364 КК України на три роки, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного злочину, його обставинам, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , в мотивувальній частині свого рішення виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, форму вини, мотив та мету його вчинення, а також повною мірою виклав усі фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому протиправного діяння, вказавши у мотивувальній частині, що обвинувачений, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, одержав неправомірну вигоду за невчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди (ч. 3 ст. 368 КК України).

На переконання колегії суддів, вирок місцевого суду в цілому відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України. При цьому будь-яких підстав, які б свідчили про упередженість суду першої інстанції під час ухвалення вироку, в ході апеляційного розгляду встановлено не було.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, з підстав, викладених вище.

Керуючись ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2023 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4