Справа №366/185/25
Провадження №1-кс/366/42/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2025 с-ще Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному проваджені № 0000025, внесеному в ЄРДР 21.01.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

І. Узагальненні доводи особи, яка подала клопотання

Прокурор звернувся в суд з клопотанням, у якому просив накласти арешт, шляхом зборони відчуження, розпорядження та користування на грошові кошти в сумі 1000 грн., двома купюрами номіналом по 500 грн. кожна з серійними номерами у вигляді буквено-цифрових написів: ЗН 9487390; АБ 7124198.

Клопотання мотивоване тим, що 20.01.2025. ОСОБА_4 надала неправомірну вигоду в розмірі 1000 грн. працівникам поліції за не складення відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП.

Отримавши таку інформацію, на місце події викликано слідчо-оперативну групу, де слідча здійснила огляд та вилучення зазначених грошових коштів.

Прокурор стверджує, що вилучені грошові кошти є речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки відносяться до об`єктів вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, тому на них слід накласти арешт з метою збереження речових доказів.

ІІ. Процесуальний рух клопотання

21.01.2025 клопотання надійшло до суду. В порядку ст. 35 КПК України визначено слідчого суддю.

Судове засідання з розгляду клопотання призначене на 23.01.2025, в подальшому відкладене за заявою прокурора через об`єктивну неможливість бути присутнім у судовому засіданні за обставин, що визнані слідчим суддею поважними.

Розгляд клопотання призначений на 24.01.2025.

ІІІ. Позиції сторін

Прокурор ОСОБА_3 у судове засідання не заявився.

Прокурор групи прокурорів ОСОБА_5 подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд клопотання без його участі та участі прокурорів групи прокурорів у кримінальному провадженні, у зв?язку з тим, що через умови воєнного стану, постійні повітряні тривоги, велике навантаження кримінальними провадженнями та необхідністю перебувати в інших судових засіданнях при розгляді кримінальних проваджень по суті, незначною чисельність штату прокурорів Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури, прокурори позбавлені об`єктивної можливості прибути у судове засідання.

При цьому, прокурор підтримав подане клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Вирішуючи питання про розгляд клопотання без участі прокурора, слідчий суддя враховує таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Цей Указ затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ. В подальшому, указами Президента України строк воєнного стану неодноразово продовжувався, на теперішній час такий стан в Україні не скасований та не відмінений.

Відповідно до п. 4 листа Голови Касаційного кримінального суду у скалі Верховного Суду від 03.03.2022 № 2/0/2-22 усі клопотання, які надходять на розгляд слідчих суддів, мають розглядатись у межах строків, установлених КПК України, однак за можливості невідкладно.

Згідно з п.п. 7, 9 цього листа, ураховуючи об`єктивні обставини, як виняток, можна допускати розгляд клопотань щодо запобіжних заходів без участі підозрюваного, з належною мотивацією такої процедури розгляду. При розгляді клопотань органів досудового розслідування суд використовує всі наявні документи і матеріали, зокрема й судові рішення у формі, в якій їх внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (роздруківки з Реєстру).

Зі змісту наведених положень листа Верховного Суду можна дійти обґрунтованого висновку, що в умовах воєнного стану допускається розгляд клопотань учасників кримінального провадження за їх відсутності за умови належного мотивування прийняття такого рішення.

При цьому, у згаданому листі Верховний Суд допускає, за умови існування об`єктивних обставин, допускати розгляд клопотань навіть за відсутності підозрюваного при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу.

Запобіжні заходи з числі заходів забезпечення кримінального провадження є більш серйознішими заходами, які тимчасово обмежують права та свободи осіб, до яких вони застосовуються та мають наслідком покладення на осіб обов`язків у зв?язку з перебігом ходу кримінального провадження.

Тому, вирішення питання про арешт майна є менш обтяжливим заходом забезпечення кримінального провадження на відміну від запобіжних заходів, у зв?язку з чим слідчий суддя вважає за можливе розглянути таке клопотання за відсутності учасників справи, за умови існування об`єктивних обставин, які унеможливлюють прибуття сторін у судове засідання для розгляду клопотання, строк розгляду якого обмежується часовими рамками положень КПК України.

Слідчий суддя враховує та вважає обґрунтованими обставини, зазначені прокурором як на підставу розгляду клопотання за його відсутності, оскільки у зв?язку з введенням на території України умов воєнного стану, які супроводжуються оголошеннями повітряних тривог через систематичні ворожі обстріли так званими військами зс рф території України, що змушує кожного вживати заходи щодо перебування в безпечних місцях (укриттях), незначною чисельністю штату працівників Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури та прокурорів, які визначені вищестоящим прокурором для нагляду законності у кримінальному провадженні, значним навантаження кримінальними провадженнями та необхідністю перебувати в інших судових засіданнях при розгляді кримінальних проваджень по суті, прокурори позбавлені об`єктивної можливості прибути у судове засідання.

Також слідчий суддя враховує, що прокурор ОСОБА_3 свої доводи про необхідність задоволення клопотання зазначив у самому клопотанні, до якого додав витяг з ЄРДР та відповідні матеріали кримінального провадження, а прокурор ОСОБА_5 підтримав подане клопотання з наведених у ньому підстав, не мав до нього заперечень чи доповнень, тому розгляд клопотання можливо провести за відсутності прокурора на підставі наявних матеріалів справи.

ІV. Вирішення проміжних питань, необхідних для розгляду клопотання

Питань, вирішення яких є необхідним до початку розгляду клопотання про арешт майна сторонами не порушено і слідчим суддею не встановлено.

V. Оцінка слідчого судді

Вивчивши клопотання та додані до нього документи, слідчий суддя приходить до такого.

У відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Статтею 132 КПК України встановлені загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, застосування яких не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб (абзац 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання подане прокурором з метою збереження речових доказів.

За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Оскільки клопотання про арешт майна подане для збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України) слідчий суддя враховує положення ч. 1, п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, згідно з якими слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

чи існують факти, що свідчать про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

чи виправдовують потреби досудового розслідування такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

чи може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням;

яка правова підстава для арешту майна;

чи допускається арешт на майно, про яке йдеться в клопотанні та чи встановлюються обмеження щодо накладення арешту положеннями КПК України.

чи можливо використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

чи є розумним та співрозмірним обмеження права власності завданням кримінального провадження;

які матимуть наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

чи доведено ініціатором клопотання необхідність накладення арешту майна в запропонований спосіб та чи існують ризики його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження

Відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України)

Наведене свідчить, що на стадії досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення наявності чи відсутності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На цій стадії, з огляду на положення ст.ст. 89 та 94 КПК України слідчий суддя оцінює докази на предмет їх допустимості та достатності за тими критеріями, чи відображають вони в сукупності увесь процесуальний шлях отримання органом досудового розслідування наданих доказів, тобто чи дотримано законодавчо встановлених КПК України процедур при їх отриманні. Суд у свою чергу надає оцінку доказам на предмет їх допустимості безпосередньо при їх дослідженні у порядку судового розгляду.

5.1 щодо існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину такої тяжкості, що дозволяє застосування арешту майна

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (ч. 5 ст. 9 КПК).

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, тому, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена у п. 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 р., «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 р.).

Аналізуючи положення наведеної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку, що обґрунтованість підозри містить два аспекти. Перший стосується питання вчинення кримінального правопорушення, а другий доведення обставин, які за розумного неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, доведення обставин, викладених в повідомленні про підозру, здійснюється наявними в матеріалах провадження доказами.

В контексті розгляду поданого клопотання, враховуючи що надані матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що будь-кому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, слідчий суддя надає оцінку тому аспекти, чи дійсно мало місце вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування існування обставин про те, що кримінальне правопорушення було вчинене, до матеріалів клопотання додано такі докази:

Рапорт оперативного чергового ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 20.01.2025. про отримання ним о 14 год. 12 хв. 20.01.2025 телефонного повідомлення від працівника поліції ОСОБА_6 про те, що ним зупинено автомобіль арки ШЕВРОЛЕ АВЕО з д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та яка поклала кошти;

Протокол огляду місця події від 20.01.2025, за яким слідча ОСОБА_7 в період часу з 14 год. 40 хв. по 15 год. 20 хв. 20.01.2025 провела огляд відкритої ділянки місцевості, узбіччя дороги поблизу с. Обуховичі Вишгородського району Київської області, де виявлено автомобіль поліції та автомобіль марки ШЕВРОЛЕ з д.н.з. НОМЕР_1 , біля яких перебувала ОСОБА_4 . На місці події перебували поліцейські ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили, що ОСОБА_4 поклала в кишеню куртки поліцейського ОСОБА_8 неправомірну вигоду. Проведеним оглядом куртки поліцейського виявлено грошові кошти в сумі 1000 грн. двома купюрами номіналом по 500 грн. з серійними номерами ЗН 9487390 та АБ 7124198, які вилучено шляхом поміщення в спецпакет WAR 0057847.

Протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 21.01.2025, згідно з яким свідок був залучений як понятий при огляді та вилученні грошових коштів за обставин, викладених в протоколі огляду місця події від 20.01.2025. Свідок також пояснив, що зі слів поліцейського, ОСОБА_4 поклала в його куртку грошові кошти (надала неправомірну вигоду);

Постанова про визнання вилучених грошових коштів речовими доказами від 21.01.2025;

Вимога слідчого ОСОБА_11 до начальника відділення поліції № 1 Вишгородського РУП про надання копій документів про перебування поліцейських ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на службі в період часу з 09 год. 00 хв. 20.01.2025 по 09 год. 00 хв. 21.01.2025;

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 285976 від 20.01.2025, складений о 14 год. 50 хв. відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке полягало в порушенні вимог п. 2.5 ПДР України, а саме про те, що 20.01.2025 о 14 год. 00 хв. на 92 км автодороги сполученням «Київ-Овруч» ОСОБА_4 керувала автомобілем марки CHEVROLET AVEO з реєстраційним номером НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовилась під запис на бодікамеру.

Оцінивши ці докази на предмет існування обґрунтованої підозри у наявності факту вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя приходить до висновку, що такий факт доведено.

З протоколу огляду місця події вбачається, що ОСОБА_4 брала в ньому участь, ознайомлювалась з його змістом та не висловила заперечень щодо його змісту, про що поставила свій підпис на кожному аркуші протоколу, що свідчить про її згоду з викладеними в ньому обставинами.

При цьому, зі змісту наданих доказів вбачається слідчий суддя обґрунтованого вважає, що ОСОБА_4 о 14 год. керувала автомобілем та її зупинили працівники поліції. о 14 год. 12 хв. працівник поліції повідомив про факт надання ОСОБА_4 неправомірної вигоди, після чого на місце події прибула слідча, яка виявила та вилучила грошові кошти.

Після завершення огляду місця події на ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється за ч. 1 ст. 369 КК України, диспозиція якої передбачає кримінальну відповідальність за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України, службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» Поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Тому, працівники поліції є службовими особами у розумінні ч. 1 ст. 369 КК України.

За таких обставин, факти та обставини, які досліджені під час розгляду клопотання, з розумною достатністю та вірогідністю могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача на даному етапі досудового розслідування, що було вчинене діяння, яке підпадає під ознаки злочину за ч. 1 ст. 369 КК України.

В майбутньому такі обставини мають бути перевірені та оцінені в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Викладене узгоджується з позицією, яка викладена Європейським судом з прав людини у п. 184 рішення Великої Палати у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia) від 28.11.2017, заява № 72508/13, згідно з якою «обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку».

5.1.1 надаючи оцінку тому, чи відповідає імовірно вчинене кримінальне правопорушення такої ступені тяжкості, що дозволяє застосування арешту майна, слідчий суддя враховує, що положення глави 17 КПК України не встановлюють конкретних обмежень щодо можливості накладення арешту на майно в залежності від тяжкості кримінального правопорушення.

Відповідно, у кожному конкретному випадку слідчий суддя на власне переконання з огляду на встановлені обставини та доводи сторін визначає, чи можливо накласти арешт на майно за обставин, які свідчать про існування обґрунтованої підозри з урахуванням тяжкості імовірно вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на встановлені обставини слідчий суддя не вбачає перешкод для застосування арешту майна.

5.2 щодо виправдання потреб досудового розслідування ступеню втручання у права і свободи особи

Вирішуючи це питання слідчий суддя враховує, що за загальним положенням, встановленим ч. 5 ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя враховує, що потребою накладення арешту на майно є його збереження в тій чи іншій формі (забороною або обмеження користування, розпорядження, відчуження) під «контролем» органу досудового розслідування для виконання завдань, у зв?язку з якими такий арешт майна накладається (збереження речових доказів, подальшої можливої спец конфіскації, конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи чи відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди)

Тому, у разі доведення підстав, у зв?язку з якими такий арешт накладається (ч. 2 ст. 170 КПК України), втручання у права і свободи особи буде виправданим для виконання потреб досудового розслідування.

Оцінка підстав для накладення арешту майна та способу його накладення надаватиметься слідчим суддею далі.

У разі доведеності підстав накладення арешту на майно, потреби досудового розслідування виправдовуватимуть втручання у права та свободи особи.

Ступінь втручання в права і свободи особи залежить від способу накладення арешту на майно:

особі буде заборонено користуватись та розпоряджатись майном, тобто особа тимчасово позбавиться фізичної можливості використовувати належне їй майно та передавати його іншим особам;

особа матиме у фізичному користуванні майно, проте не зможе здійснити передачу права власності на нього іншим особам у випадках, визначених законодавством (відчужити право власності).

Оцінка виправдання ступеню втручання у права і свободи особи шляхом застосування заходу забезпечення кримінального провадження надаватиметься слідчим суддею при вирішенні питання про розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

5.3. щодо можливості виконання завдання, для виконання якого сторона кримінального провадження звертається з клопотанням

Прокурор звернувся з клопотанням про арешт майна. Відповідно, слідчий суддя враховує, що можливість виконання завдання арешту майна прямо визначене ч. 1 ст. 170 КПК України, за якою завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

5.4. щодо правової підстави для арешту майна

Клопотання про арешт майна подане з метою збереження речових доказів, тобто з підстави, що передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

5.5. щодо обмежень арешту на майна з урахуванням положень КПК України.

Предметом розгляду поданого клопотання є арешт з метою збереження як речових доказів грошових коштів, які надані працівникам поліції як неправомірна вигода за не вчинення ними дій щодо особи, яка надає таку неправомірну вигоду.

Перелік майна, щодо якого кримінальним процесуальним законодавством встановлено певні обмеження та заборони накладення арешту визначено в ч.ч. 3, 10, 12 ст. 170, ч. 1 ст. 173 КПК України і майно, щодо якого вирішується питання про накладення арешту з підстави п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України до такого переліку не відноситься.

5.6 щодо можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і ці умови мають бути дотримані для визнання тих чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення в подальшому.

При цьому, набуття тими чи іншими речами матеріального світу статусу речового доказу не пов`язується з постановленням процесуального рішення про визнання їх речовими доказами, а нерозривно пов`язується з наявністю об`єктних ознак зв`язку з кримінальним правопорушенням.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.10.2024 у справі № 686/1900/14-к, згідно з якою КПК України не передбачає обов`язковості винесення слідчим чи прокурором окремих постанов про визнання речовими доказами.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється за ч. 1 ст. 369 КК України, диспозиція якої передбачає кримінальну відповідальність за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Об`єктом цього злочину є неправомірна вигода, зокрема грошові кошти.

Положеннями ст. 98 КПК України прямо визначено, що речовими доказами є об`єкти кримінально протиправних дій, гроші.

Тому, грошові кошти, на які накладається арешт відповідають критеріям речових доказів у кримінальному провадженні.

5.7. щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виконання такого завдання кримінального провадження як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення довести обставини, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України (ч. 1 ст. 92 КПК України), яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України)

Доведення такої обставини як настання події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України) можливе шляхом збирання доказів та вжиття заходів, щоб такі зберігались в розпорядженні сторони обвинувачення у спосіб, визначений КПК України, зокрема, шляхом накладення арешту на речові докази.

При вирішенні цього питання слідчий суддя також враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011, заява № 29979/04)

Також слідчий суддя враховує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відтак, арешт майна не позбавляє особи права власності, а лише встановлює певні тимчасові обмеження, які є необхідними для виконання завдань кримінального провадження.

За встановлених обставин при дослідження наданих стороною кримінального провадження доказів, слідчий суддя приходить до висновку, що накладення арешту на грошові кошти, які є об`єктом кримінального правопорушення є розумним та співрозмірним тимчасовому обмеженню права власності.

5.8 щодо наслідків арешту майна для його власників (володільців).

Наслідком накладення арешту майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку такого арешту.

При цьому, саме накладення арешту не позбавляє особу права власності як речового права.

За встановлених обставин, слідчий суддя переконана, що накладення арешту не матиме надмірно негативних та невиправданих наслідків для власника майна і такий арешт є виправданим для виконання завдань кримінального провадження.

5.9. щодо способу накладення арешту та існують ризики його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Прокурор довів, що тимчасово вилучені грошові кошти відповідають критеріям речового доказу і є необхідними для сторони обвинувачення.

При визначенні способу накладення арешту на майно, слідчий суддя враховує, що таке є речовим доказом, у разі скерування обвинувального акта до суду таке майно може бути предметом судового розгляду та підлягатиме дослідженню в порядку ст. 349 КПК України.

Тому, незастосування арешту може призвести до приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження речових доказів у кримінальному провадженні, що негативно вплине на подальше проведення досудового розслідування.

За встановлених обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про накладення арешту на тимчасово вилучені грошові кошти шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування ними, залишивши їх для зберігання у розпорядженні органу досудового розслідування.

Саме такий вид арешту тимчасово вилученого майна на переконання слідчого судді є необхідним для виконання завдань КПК України, зокрема він унеможливить настання ризиків, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України, не призведе до обмеження права власності та є співрозмірним завданням кримінального провадження та відповідатиме загальним засадам суспільства.

Керуючись вимогами ст.ст.110, 131, 170-173, 167 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт, шляхом зборони відчуження, розпорядження та користування на грошові кошти в сумі 1000 грн., двома купюрами номіналом по 500 грн. кожна з серійними номерами у вигляді буквено-цифрових написів: ЗН 9487390; АБ 7124198, залишивши їх у розпорядженні органу досудового розслідування.

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

Копію цієї ухвали передати для виконання уповноваженому на це органу, вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Текст ухвали виготовлено 24.01.2024

Слідчий суддя ОСОБА_1