ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5184/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/443/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представників потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000726 від 23.06.2023, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з вищою освітою, який раніше судимим не був, працюючого соціальним працівником Благодійної організації «Харківський благодійний фонд «Благо», волонтер, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України і призначено йому покарання у виді - 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття основного покарання з випробуванням- строком на 1(один) рік.

Покладено на ОСОБА_8 відповідно до частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 КК України наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових автотеханічних експертиз № СЕ-19/121-23/17230- ІТ та СЕ-19/121-23/17229- ІТ в сумі 3 824 гривень 00 коп.(три тисячі вісімсот двадцять чотири грн.).

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 30 000 грн. (тридцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку, ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що 22.06.2023, приблизно о 13-05 годині, більш точний час в ході розслідування не встановлено, керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21099» д.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , на якому рухався по вул. Різдвяній в м. Харкові зі сторони вул. Полтавський шлях в напрямку вул. Чоботарської на швидкості 30 км/год.

Під час руху по вказаній вулиці в районі перехрестя вул. Різдвяної з вул. Чоботарською, водій ОСОБА_12 , здійснюючи поворот на ліво на вул. Чоботарську, діючи необережно, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч на перехресті та під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в той час перебував пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився перед ним, не надавши дорогу пішоходу, чим грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 16.2, 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

пункт 10.1. "Перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху";

пункт 16.2. "На регульованих і нерегульованих перехрестях водій,? повертаючись праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку";

пункт 18.1. "Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби, зупинитися, щоб надати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину вул. Чоботарської по нерегульованому пішохідному переході з ліва на право по ходу руху автомобіля «ВАЗ 21099» д.з. НОМЕР_2 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани носу, перелому кісток носу, садна в області лівого колінного суглобу та закритого перелому лівого наколінника, що в своїй сукупності відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_13 виразилося в тому, що він керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21099» д.з. НОМЕР_2 , діючи необережно, не переконався в безпеці свого руху та при здійсненні повороту на ліво з вул. Різдвяної на вул. Чеботарську, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в той час перебував пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився перед ним, не надавши дорогу пішоходу, тобто не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб забезпечити безпеку пішоходу при проїзді пішохідного переходу, тобто не зупинив керований ним автомобіль, маючи таку можливість, щоб дати дорогу пішоходу, який перетинав проїжджу частину з ліва на право відносно руху автомобіля, чим спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 .

Дії водія ОСОБА_14 згідно висновків судово авто технічних експертиз перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками що наступили.

Не погодившись з зазначеним вироком, представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавлення прав керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Задовольнити цивільний позов потерпілої в повному обсязі та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої 170 000 грн. моральної шкоди, в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник потерпілої вказує на те, що вирок суду в частині призначеного покарання є надто м`яким та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, а визначення судом розміру стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. не забезпечує в повній мірі відшкодування тих моральних страждань, що завдані потерпілій.

Апелянт зазначає, що потерпіла внаслідок вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани носу, перелому кісток носу, садна в області лівого колінного суглобу та закритого перелому лівого надколінника, що в своїй сукупності відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Внаслідок отриманих травм потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні, їй проводилось оперативне лікування носу та колінного суглобу, однак функція колінного суглобу відновлена не була та потерпілій знадобилась повторна операція після якої вона тривалий час проходила реабілітацію.

Також представник потерпілої звертає увагу на те, що оперативне лікування носу не забезпечило відновлення обличчя у повній мірі і залишило по собі рубці в області носу, що істотно спливає на життя потерпілої. Вказані рубці присутні на обличчі і до цього часу, що суттєво впливає на самооцінку та впевненість у собі потерпілої,що значно змінило звичайний спосіб життя потерпілої. Остання соромиться свого обличчя, та тих наслідків травм, що воно на собі зберегло. Про вчинений злочин потерпіла з жахом пригадує кожного разу, як дивиться на себе в дзеркало, ця обставина призвела до того, що життєрадісна та весела мати, з того часу як щодо неї було скоєно злочин, перебуває в пригніченому стані, змушена уникати спілкування з рідними, близькими та друзями, так як вважає, що її обличчя спотворене та огидне для сприйняття оточуючими. Значним випробуванням для потерпілої стали навіть звичайні виходи з дому до магазину.

Апелянт зазначає, що потерпіла, є жінкою, і як будь-яка жінка, дуже серйозно ставиться до свого зовнішнього вигляду. В свою чергу, спричинені обвинуваченим тілесні ушкодження потерпілій призвели до знівечення її обличчя, які на думку захисника, відповідно до наявної медичної документації треба вважати невиправними.

Крім того, представник потерпілої звертає увагу на те, що зневажлива та нетактовна поведінка обвинуваченого під час проведення розгляду справи в суді першої інстанції призвели до погіршення психоемоційного стану потерпілої.

Вважає, що потерпіла зазнала моральних страждань, які виразились в тому, що остання була змушена змінити звичайний спосіб життя, оскільки тривале лікування погіршило її загальний стан здоров`я, вона постійно відчуває комплекси з приводу непоправного знівечення обличчя, відчуває сором з приводу свого зовнішнього вигляду, у зв`язку з чим, її стан часто пригнічений, тому стягнення моральної шкоди з обвинуваченого в сумі 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень буде справедливою та правомірною, яка відповідає завданим моральним стражданням, а призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, яке передбачено санкцією частини 1 статті 286 КК України буде достатнім для досягнення основної мети покарання, а саме виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити; думку прокурора, яка вважала вирок суду законним та обґрунтованим, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на розглянутих в судовому засіданні та наведених у вироку доказах, його дії вірно кваліфіковано за частиною 1 статті 286 КК України, що в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому згідно положень частини 1 статті 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 щодо правильності призначення покарання ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог статтей 50,65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимим не був, на спеціалізованих обліках не перебуває, працює, позитивно характерезується.

Відповідно до статті 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, що знайшло своє підтвердження і під час апеляційного перегляду вироку.

Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встовлено.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вищевстановленні обставини судом чітко, логічно та мотивовано викладені у мотивувальній частині вироку при призначенні покарання обвинуваченому.

Призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

На думку суду апеляційної інстанції, призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік та звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень статті 75 КК України, сприятиме його виправленню та застережить обвинуваченого від вчинення нових правопорушень.

Апеляційні доводи представника потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання враховуючи його особу, тяжкість вчиненого злочину, на думку суду апеляційної інстанції є безпідставними та такими, що суперечать положенням статті 50 КК України.

Призначене судом покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку суду апеляційної інстанції, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам статтей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром, є справедливим та співмірним.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції частково погоджується з апеляційними доводами представника потерпілої в частині вирішення питання цивільного позову, щодо стягнення заподіянної потерпілій ОСОБА_9 моральної шкоди, та вважає за необхідне вирок суду в цій частині змінити, з огляду на наступне.

Положеннями частини 2 статті 127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно частини 1 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. не відповідає вказаним вимогам закону.

Частиною 5 статті 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлено частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, пункт 96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, потерпілою ОСОБА_9 заявлено цивільний позов, в якому остання, просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на її користь 170 000 грн. на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Частково задовольняючи позов щодо відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої, суд врахував, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла перенесла фізичний біль, стрес та душевні страждання, внаслідок ДТП був суттєво змінений звичний спосіб її життя, що беззаперечно спричинили останній моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність факту завдання потерпілій моральної шкоди, проте, на думку колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань потерпілої та незручностей, викликаних вимушеними змінами її укладу та способу життя, а також принципу розумності та співмірності.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пунктах 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У роз`ясненнях, що містяться у пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, не врахував, як того вимагає стаття 23 ЦК України, вимоги розумності, виваженості та справедливості, що і призвело до постановлення необґрунтованого рішення в частині вирішення цивільного позову.

Суд першої інстанції належно не врахував те, що моральна шкода ОСОБА_9 заподіяна шляхом вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення із спричиненням шкоди її здоров`ю, а саме середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та потерпіла внаслідок тривалого лікування перенесла значні моральні та фізичні страждання.

Як зазначала потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, їй були завдані тілесні ушкодження у вигляді пошкодження колінного суглобу, функція якого і до тепер не поновлена, що спричиняє їй значні фізичні та моральні страждання. Вона проходила тривалу реабілітацію, під час якої потребувала сторонньої допомоги, чим було повністю порушено звичний для неї уклад життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, не в повній мірі врахував передбачені пунктом 9 Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» засади розумності, виваженості та справедливості, яких слід було виходити суду при визначені розміру відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведені обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду, в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, із збільшенням його розміру до 60 000 грн., який на думку колегії суддів, буде достатнім для моральної компенсації моральних і фізичних страждань потерпілої, які вона понесла від кримінального правопорушення.

Доводи представника потерпілої про відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 170 000 грн. на користь потерпілої, не підлягають задоволенню, оскільки такий його розмір не відповідатиме вимогам розумності й справедливості, а також категорії кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 , яке за направленістю умислу відноситься до ненавмисних.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про зміну вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди та стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 60 000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В решті вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Керуючись статтями 405, пунктом 2 частини 1 статті 407, пунктом 3 частини 1 статті 408, 418, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 - змінити.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 60 000 (шістдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: