УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 336/2170/20

провадження № 51-1218 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004168 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 12 вересня 2017 року, приблизно о 05:10 год, в темну пору доби, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz Vito 112 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь у м. Запоріжжі, з боку вул. Базової в напрямку вул. Магістральної, зі швидкістю не менше 65 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті та допустиму за умовами видимості проїзної частини.

Під час руху в районі зупинки громадського транспорту «Лісосклад», на території Шевченківського району, м. Запоріжжя, останній, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_6 та технічну можливість запобігти наїзду на нього, діючи зі злочинною недбалістю, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 .

Своїми діями водій ОСОБА_5 , порушив вимоги пунктів 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, що, згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №№ 19/12-1/223/224-CE/17; 19/9-2/3/52-CE/17 від 06 грудня 2018 року, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу прокурора та захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій, просить скасувати його та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:

? безпідставно погодився із рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України;

? не врахував, що ст. 75 КК України передбачає можливість прийняття рішення про звільнення від відбування конкретного виду покарання;

? не надав належну оцінку характеру й ступеню суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, його наслідків, обсягу і змісту протиправної поведінки ОСОБА_5 ;

? не врахував вік ОСОБА_5 , а також те, що на момент ДТП останній мав хворобу Паркінсона, яка входила до переліку захворювань, що є підставою для заборони керувати транспортними засобами;

? залишив поза увагою те, що ОСОБА_5 своєї вини у вчиненому не визнав та не вжив будь-яких заходів щодо відшкодування шкоди потерпілій;

? належним чином не врахував, що потерпіла при призначенні покарання покладалася на розсуд суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Заразом, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання із звільненням від його відбування, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, зокрема, його поважний вік (на день ухвалення вироку 72 роки), який є пенсіонером, має незадовільний стан здоров`я (хворіє на хворобу Паркінсона), раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, доглядає за дружиною з інвалідністю другої групи.

Крім того, цей суд також урахував відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд також врахував і обставини, за яких було вчинено злочин, зокрема віктимну поведінку потерпілого, який очевидно допустив грубі порушення п. 4.14 ПДР України. На переконання суду апеляційної інстанції в першу чергу саме дії потерпілого зумовили створення небезпечної аварійної ситуації на проїзній частині, в результаті якої настала ДТП із загибеллю потерпілого.

Також, апеляційний суд зазначив, що саме через допущені потерпілим порушення правил дорожнього руху обвинувачений ОСОБА_5 був переконаний, що він об`єктивно не мав змоги ухилитись від зіткнення з потерпілим чи зупинити керований ним транспортний засіб, а тому вважав себе невинуватим у вказаній ДТП.

Водночас суд апеляційної інстанції у своєму рішенні слушно зауважив, що невизнання своєї вини є правом особи. Така обставина не є обтяжуючою покарання обставиною, а тому відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого не дає достатніх підстав для ухвалення рішення щодо необхідності посилення відповідальності.

Що стосується доводів прокурора про невжиття обвинуваченим жодних заходів для відшкодування шкоди потерпілій, то суд апеляційної інстанції зазначив, що така обставина не є перешкодою для застосування ст. 75 КК України з огляду на позицію потерпілої, яка цивільний позов не заявляла та не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, поклавши це питання на розсуд суду.

Тож, доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Що стосується доводів прокурора про те, що ст. 75 КК України передбачає можливість прийняття рішення про звільнення від відбування конкретного виду покарання, то необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за ст. 75 КК України не допускається.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 75 КК України передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку суду першої інстанції вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування лише основного покарання, у даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

У той же час касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2025 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3