ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/207/25
Номер справи місцевого суду: 766/2466/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

04 лютого 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року в кримінальному провадженні №0000566 від 08 грудня 2022 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, терміном до 13 лютого 2025 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року скасувати та обрати йому інший запобіжний захід домашній арешт із забороною покидати житло у період часу з 19:00 год. до 07:00 год. з місцезнаходженням у м.Херсоні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначив, що постановляючи ухвалу про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд допустив порушення належної правової процедури, порушення його права на захист, що полягало у праві мати час і можливості необхідні для підготовки до свого захисту, а також право на справедливий і публічній розгляд справи незалежним і неупередженим судом, зокрема право на відвід (ст.20, 42 КПК України), а також положення Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо можливості тримання особи під вартою лише за мотивованим рішенням суду.

Вказує, що 30.10.2024, 31.10.2024, 01.11.2024, 04.11.2024, 05.11.2024 заявив відвід колегії суддів, який був проігнорований.

17.12.2024 Херсонський міський суд також проігнорував заявлені відводи та розпочав з питань, що стосуються виключно продовження строку тримання під вартою. Зазначає, що суд першої інстанції не мав права розглядати і вирішувати клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, доки не вирішить питання щодо заявлених відводів.

Також обвинувачений зазначає, що утримується під вартою в установі попереднього ув`язнення та позбавлений доступу до нормативно-правових актів та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що звернувся до суду із клопотанням про надання судом або прокурором рішень ЄСПЛ на які прокурор посилався у клопотанні про продовження дії запобіжного заходу. Поруч із цим, суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, пославшись на можливість надання таких рішень захисником. При цьому суд не надав ні часу ні можливостей захиснику надати правову допомогу із вказаного питання.

Крім того, обвинувачений неодноразово направляв клопотання, заяви до суду та установи попереднього ув`язнення з проханням надати доступ до інтернету і IP-телефонії для підготовки здійснення свого захисту, надання доступу до нормативно-правових актів України, правових висновків Верховного Суду, практики ЄСПЛ.

Вказує, що 17 грудня 2024 року судом першої інстанції було проголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали про продовження строку тримання під вартою, копію якої вручено не було, внаслідок чого з 17 грудня 2024 року він утримується під вартою без обґрунтованого, вмотивованого рішення суду.

04 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду надійшли доповнення ОСОБА_8 до апеляційної скарги.

У вказаних доповненнях обвинувачений зазначив, що копію повного тексту ухвали від 17 грудня 2024 року йому було вручено в судовому засіданні 23 січня 2025 року, в якому йому вчергове продовжено строк тримання під вартою, тобто після закінчення строку дії ухвали від 17 грудня 2024 року.

При цьому суд копію повного тексту ухвали від 17 грудня 2024 року до ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» не надсилав і установа його не отримувала. Таким чином з 17 грудня 2024 року по 23 січня 2025 року утримувався під вартою без вмотивованого судового рішення.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 підтримав позицію обвинуваченого, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання та апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу, відповідно до якої під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Виходячи зі змісту вказаних статей, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього, суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Так, матеріали провадження свідчать, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №0000566 від 08 грудня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

В ході судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, при цьому на даному етапі кримінального провадження продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України).

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Крім того, прокурор послався на приписи ч.6 ст.176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні ряду злочинів проти основ національної безпеки України, за наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також прокурор просив не визначати обвинуваченому розмір застави.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції встановив подальше існування ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду чи незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Зі змісту апеляційної скарги та доповнень до неї вбачається, що обвинувачений не наводить доводів на спростування висновків суду про продовження існування заявлених прокурором чи зазначених в ухвалі ризиків та наявності підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В той же час, перевіривши зазначене судове рішення, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції.

Так, аналізуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

Під час досудового розслідування слідчим суддею було перевірено питання причетності ОСОБА_8 до вказаного кримінального правопорушення. Що стосується обґрунтованості обвинувачення, то суд апеляційної інстанції під час перевірки ухвали суду першої інстанції про продовження тримання під вартою позбавлений можливості надати оцінку вказаному питанню, оскільки на даному етапі кримінального провадження судом першої інстанції перевіряється питання наявності в діях обвинуваченого ознак складу вказаного злочину. Питання обґрунтованості обвинувачення буде вирішене судом при ухваленні вироку.

Зі змісту ухвали вбачається, що суд першої інстанції встановив подальше існування ризику переховування обвинуваченого від суду та належним чином мотивував свої висновки. Зокрема, місцевий суд зважив, як на відомості про особу обвинуваченого, так і обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, що в умовах воєнного стану має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. За вчинення вказаного злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. При цьому, як встановив суд, матеріали провадження не містять достовірних відомостей про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, що могли б гарантувати його присутність в межах м.Херсона.

На переконання суду апеляційної інстанції сукупність наведених обставин підтверджує існування ризику переховування обвинуваченого від суду, адже з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину, суворість можливого покарання та відсутність міцних соціальних зв`язків, перебуваючи на волі, обвинувачений може вдатися до переховування від суду.

Також суд першої інстанції вірно встановив існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, адже допит свідків у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий при цьому обвинувачений обізнаний з їх анкетними даними. Ризик впливу на свідків продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Таким чином існування наведених ризиків виправдовує необхідність подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому суд першої інстанції не встановив підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність встановлених ризиків.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прийняте судом рішення відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Посилання обвинуваченого на те, що суд першої інстанції не вирішив заявлений ним відвід складу суду, апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи копії журналу судового засідання від 17 грудня 2024 року, вбачається, що у вказаному судовому засіданні судом вирішувалися клопотання та заяви обвинуваченого ОСОБА_8 , які судом вирішені без виходу до нарадчої кімнати. Згідно технічного запису вказаного судового засідання, 17 грудня 2024 року ОСОБА_8 не заявляв відвід складу суду. Відомостей про те, що 17 грудня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшли заяви обвинуваченого ОСОБА_8 про відвід, матеріали провадження не містять та зі змісту технічного запису судового засідання від 17 грудня 2024 року не вбачається.

Що стосується посилання обвинуваченого на те, що він не мав достатньо часу та можливостей для підготовки свого захисту під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, то на переконання суду апеляційної інстанції вони є безпідставними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що письмове клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому вручене 06 грудня 2024 року, що підтверджується відповідною розпискою. Оскільки розгляд зазначеного клопотання відбувся в судовому засіданні 17 грудня 2024 року, апеляційний суд вважає, що обвинувачений мав достатньо часу для підготовки своєї позиції з приводу викладеного у клопотанні прокурора питання.

Посилання обвинуваченого на відсутність у нього можливостей підготуватися до свого захисту, оскільки у його розпорядженні відсутні рішення ЄСПЛ на які послався прокурор в клопотанні, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки чинні положення процесуального законодавства не передбачають обов`язку сторін долучати до клопотання чи процесуальних документів копії рішень ЄСПЛ у разі посилання на них. Обов`язку суду ознайомити обвинуваченого із такими рішеннями ЄСПЛ Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

З огляду на те, що обвинувачений був завчасно обізнаний зі змістом клопотання прокурора, він не був позбавлений можливості ознайомитися з відповідними рішеннями ЄСПЛ шляхом його комунікації із захисником. Зазначені у клопотанні прокурора рішення ЄСПЛ є загальнодоступними, а тому обвинувачений не був обмежений в можливостях в тому числі через свого захисника ознайомитися із такими рішеннями ЄСПЛ з прав людини.

Доводи обвинуваченого про відсутність можливостей підготуватися до свого захисту також спростовуються матеріалами провадження в яких містяться письмові заперечення самого обвинуваченого на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, що свідчить про наявність у обвинуваченого часу та можливостей у письмовому вигляді сформувати свою позицію з приводу клопотання прокурора. За наведеного апеляційний суд не вбачає з боку суду першої інстанції жодних обмежень обвинуваченого в можливості підготуватися до свого захисту.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом було проігноровано клопотання обвинуваченого про зобов`язання установи попереднього ув`язнення надавати йому доступ до мережі інтернет та дзвінків для зв`язку з захисником, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зі змісту технічного запису судового засідання від 17 грудня 2024 року вбачається, що суд врахував вказані посилання обвинуваченого, зазначивши, що це питання відноситься до повноважень адміністрації установи попереднього ув`язнення.

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що йому не було вручено копію ухвали від 17 грудня 2024 року, то відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України вказана обставина не є безумовною підставою для скасування ухвали суду. Зазначену обставину апеляційний суд може врахувати при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та можливості обвинуваченого надати доповнення до апеляційної скарги, у разі необізнаності з мотивами прийнятого судового рішення.

В той же час обвинувачений звернувся з апеляційною скаргою в межах строку на апеляційне оскарження при цьому надав на адресу суду доповнення до апеляційної скарги.

Матеріали провадження свідчать, що 17 грудня 2024 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 судом розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. У вказаному судовому засіданні судом проголошено резолютивну частину ухвали та визначено дату оголошення повного тексту судового рішення 08:30 год. 20 грудня 2024 року. Судове засідання щодо оголошення повного тексту судового рішення відбулося у зазначений в резолютивній частині ухвали від 17 грудня 2024 року час. Зі змісту журналу судового засідання від 20 грудня 2024 року (а.п.14) вбачається, що оголошення повного тексту відбулося без фіксації судового процесу звукозаписувальними технічними засобами на підставі ч.4 ст.107 КПК України, у зв`язку із тим, що учасники провадження не прибули в судове засідання. При цьому матеріали провадження не містять заяв чи клопотань про забезпечення участі обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні під час оголошення повного тексту ухвали.

Твердження обвинуваченого про фактичне його утримання під вартою без мотивованого судового рішення апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки підставою утримання обвинуваченого під вартою була ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року. Резолютивну частину вказаної ухвали проголошено 17 грудня 2024 року, а повний текст відповідно до журналу судового засідання (а.п.14) - 20 грудня 2024 року. Як встановлено в ході апеляційного розгляду зазначене судове рішення, що долучене до матеріалів провадження, містить належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Отримання установою попереднього ув`язнення лише резолютивної частини вказаної ухвали не свідчить про відсутність мотивованого судового рішення як підстави тримання обвинуваченого під вартою та вказує лише на можливе неналежне виконання судом першої інстанції обов`язку щодо скерування повного тексту судового рішення до установи попереднього ув`язнення в установлений КПК України строк.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4