Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/5057/18
Провадження № 1-в/490/15/2024
У Х В А Л А

10 грудня 2024 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві клопотання прокурора про вирішення долі речових доказів у справі про обвинувачення

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є українцем, громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Прокурор звернувся до суду із клопотанням, у якому просив: «вирішити питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні № 0000129 від 20.01.2017»

В обґрунтування послався про таке.

1.1. Постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 від 18.12.2017 речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні визнані:

-10.500 грн., які були вилучені в ОСОБА_5 під час проведення обшуку в його кабінеті;

-600 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_6 , як такі, що були отриманими від ОСОБА_5 , як «здача»;

-500 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_7 , як такі, що були отриманими від ОСОБА_5 , як «здача»;

-8.927 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в його /обвинуваченого/ автомобілі;

-6.450 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в автомобілі, яким той користувався

1.2. Вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2021 року ОСОБА_5 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України та йому було призначене покарання у вигляді штрафу у розмірі 25.500 грн.

1.3. При цьому питання про долю речових доказів згаданим вироком вирішене не було.

Спираючись про такі обставини та норму частини 5 статті 534 Кримінального Процесуального Кодексу України, прокурор просила подане клопотання задовольнити.

2. Справа призначалась до розгляду неодноразово; про час та місце розгляду справи прокурор постійно сповіщався у встановленому порядку, проте у судове засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв.

На підставі абзацу 2 частини 5 статті 539 Кримінального Процесуального Кодексу України суд ухвалив про розгляд клопотання за відсутності прокурора.

3. Інші учасники кримінального провадження у судове засідання також не з`явились, про час та місце розгляду справи вони сповіщались у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі абзацу 2 частини 5 статті 539 Кримінального Процесуального Кодексу України суд ухвалив про розгляд клопотання за відсутності прокурора.

Встановлені судом обставини із посиланням на докази.

1. В провадженні Генеральної Прокуратури України перебувало кримінальне провадження № 0000129 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України.

2. В межах цього кримінального провадження постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 речовими доказами у цьому кримінальному провадженні визнані зокрема:

-10.500 грн., які були вилучені в ОСОБА_5 під час проведення обшуку в його кабінеті;

-600 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_6 , як такі, що були отриманими від ОСОБА_5 , як «здача»;

-500 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_7 , як такі, що були отриманими від ОСОБА_5 , як «здача»;

-8.927 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в його /обвинуваченого/ автомобілі;

-6.450 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в автомобілі, яким той користувався

3. Вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2021 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № 770-VIII від 10 листопада 2015 року/ та йому призначене покарання у вигляді штрафу у розмірі 1.500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Цим же вироком вирішене питання про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , а саме ухвалено про повернення внесеної за нього застави заставодавцеві.

4. Під час винесення цього вироку питання про долю речових доказів, зокрема перелічених у вказаній постанові - вирішеним не було.

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

1. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 537 Кримінального Процесуального Кодексу України під час виконання вироку суд може вирішити, зокрема, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

2. Відповідно до настанов судової практики, що містяться у пункті 4 Постанові № 11 від 21 грудня 1990 року Пленуму Верховного Суду України

У порядку, передбаченому ст.411 КПК України [1960 року] суди вправі вирішувати, зокрема, питання:

…

- про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду;

3. Відповідно до частини 9 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому:

1)гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю);

…

Відповідно до частини 1 статті 961 Кримінального Кодексу України

Спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 962 Кримінального Кодексу України

Спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

4. Відповідно до пункту 12 Постанові № 11 від 21 грудня 1990 року Пленуму Верховного Суду України

Не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст.411 [1960 року] КПК України, питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

5. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів": "Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права".

(а) У постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 761/48436/18 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зробив такий висновок про застосування норм права

пунктом 1 частини 9 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України регулюються питання щодо процесуального порядку застосування спеціальної конфіскації, тоді як матеріально-правові підстави її застосування визначені законом України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 96-1 та ст. 96-2 КК України.

Далі у цій же постанові Верховний Суд зазначив, що

виходячи з того, що у касаційній скарзі не вказується на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 96-1 та ст. 96-2 КК України, та не порушується питання щодо погіршення становища засудженого через необхідність застосування відносно нього зазначених положень закону про кримінальну відповідальність , Верховний Суд позбавлений можливості самостійно вирішувати, чи існували в цьому випадку матеріально-правові підстави для застосування спеціальної конфіскації.

(б) У постанові від 27 травня 2021 року у справі № 466/5842/20 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду виснував про таке

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, [обвинуваченого] визнано винним у наданні службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах третіх осіб дій з використанням службового становища. Його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 369 КК України.

Враховуючи наявність у санкції вказаної частини статті Особливої частини КК України покарання у виді позбавлення волі, виходячи з положень ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація у цьому випадку може бути застосована, чим виключається альтернативна можливість вирішення питання про вилучення вказаних коштів у власність держави в порядку інших правових процедур, зокрема й тих, що стосуються долі речових доказів.

Таким чином, за умови, що суд першої інстанції не ухвалив у резолютивній частині вироку жодного рішення щодо вказаних грошових коштів, лише скасувавши щодо них арешт, вирішення цього питання, як вірно просив прокурор у своїй апеляційній скарзі, могло бути здійснене апеляційним судом виключно шляхом постановлення нового вироку із застосуванням належної правової процедури, передбаченої законом, на підставі і в межах доводів апеляційної скарги прокурора.

Однак, як зазначалося вище, апеляційна скарга прокурора не містить посилань на положення ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, тобто не містить вказівки на необхідність застосування положень матеріального закону щодо спеціальної конфіскації, а містить натомість загальні посилання на необхідність конфіскації цих коштів в порядку положень ст. 100 КПК України, зокрема на підставі п. 1 ч. 9 ст. 100 КК України як знаряддя вчинення злочину.

Як вірно вказав апеляційний суд, відповідаючи на доводи поданої прокурором скарги, предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, є неправомірна вигода, під якою слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав. Тому грошові кошти в сумі 1700 доларів США є предметом, а не знаряддям, вчинення цього злочину.

Також й за змістом касаційної скарги прокурор ставить питання про необхідність визнання незаконним й таким, що підлягає скасуванню, рішення суду апеляційної інстанції саме у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не вказуючи на те, яке положення закону про кримінальну відповідальність було порушене апеляційним судом, а посилаючись натомість на положення статей 7, 100, 370, 414-414, 424, 425, 426, 427, 436, 437, 438 КПК України, який є процесуальним законом.

Таким чином, враховуючи, що прокурором в апеляційній скарзі не була належним чином визначена правова процедура, в межах якої прокурор просив конфіскувати зазначені вище кошти в дохід держави, й крім цього містилося посилання на конкретну норму КПК України, яка не підлягала застосуванню, на що слушно вказав апеляційний суд, й при цьому прокурор з указаних підстав ставив питання про погіршення становища обвинуваченого, висловлюючи прохання до апеляційного суду ухвалити новий вирок, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні такої апеляційної скарги.

6. Санкція частини 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № № 770-VIII від 10 листопада 2015 року/ передбачає покарання у вигляді штрафу у розмірі від семисот п`ятдесяти до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

1. Перш за все, суд відзначає, що у своєму клопотанні прокурор не запропонував, яким чином слід, на його думку, вирішити питання про долю речових доказів.

При цьому у судові засідання прокурор також не з`являвся та цю ваду клопотання не усунув.

За такого суд змушений під час вирішення цього клопотання виходити лише з самих по собі вимог діючого законодавства.

2. Далі, суд, виходячи з процитованих вище настанов судової практики, відзначає, що, оскільки санкція частини 2 статті 3692 Кримінального Кодексу України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, виходячи з положень частини 1 статті 961 Кримінального Кодексу України, спеціальна конфіскація у цьому випадку може бути застосована, чим виключається альтернативна можливість вирішення питання про вилучення вказаних коштів у власність держави в порядку інших правових процедур, зокрема й тих, що стосуються долі речових доказів.

З огляду на це суд відзначає наступне.

2.1. У вироку суду про спеціальну конфіскацію, зокрема, вказаних прокурором грошових коштів не йдеться взагалі.

2.2. Вирішення питання про спеціальну конфіскацію майна в порядку виконання вироку не є можливим; вирішення цього питання могло бути здійснене лише апеляційним судом виключно шляхом постановлення нового вироку із застосуванням належної правової процедури, передбаченої законом, на підставі і в межах доводів апеляційної скарги прокурора.

Наведене у сукупності доводить, що вилучення вказаних прокурором грошових коштів у власність держави наразі не є можливим.

3. З огляду на таке суд не може не прийняти рішення про повернення вказаних прокурором грошових коштів їх власникам.

При цьому оскільки як в матеріалах кримінального провадження, так й в доданих до цього клопотання документах докази того, що вказані грошові кошти не належать особам, в яких вони були вилучені, є відсутніми, ці кошти слід повернути таким особам.

Керуючись ст. 537, 539 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

1. Речові докази у справі:

-10.500 грн., які були вилучені в ОСОБА_5 під час проведення обшуку в його кабінеті;

-8.927 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в його /обвинуваченого/ автомобілі;

-6.450 грн., які були вилученими в ОСОБА_5 під час обшуку в автомобілі, яким той користувався

- повернути ОСОБА_5 .

2. Речові докази у справі - 600 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_6 повернути ОСОБА_6 .

3. Речові докази у справі - 500 грн., які були надані під час допиту свідком ОСОБА_7 , як такі, що були отриманими від ОСОБА_5 повернути ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 7 днів.

Головуючий суддя = ОСОБА_8 =