Справа № 211/7601/24
Провадження № 1-кс/211/2049/24
У Х В А Л А
іменем України
Прокурор звернулася до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в якому просить накласти арешт на тимчасово вилучене в ході огляду місця події від 04.12.2024 речі та предмети, а саме:
- ключі в кількості 3 штук від автомобіля на брелку.
У ході допиту свідка ОСОБА_5 було встановлено, що він займається приватними перевезеннями та на замовлення однієї та тієї ж особи з літа 2024 року декілька разів перевозив деревину з домоволодіння за адресою: вул. Велика Софіївська, 8 до населених пунктів с. Широке та с. Репетина. Дозвільні документи не запитував. 04.12.2024 він знову отримав замовлення на вивіз стовбурів дерев, після їх завантаження в автомобіль, до нього підїхали працівники поліції, які склали протокол огляду та вилучили його авто і дрова. Особа, яка його наймала та відвантажувала дрова, втікла з місця події.
Вилучені вищевказані предмети постановою слідчого визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні.
У зв`язку із вищевикладеним та враховуючи той факт, що вилучене зазначене майно та предмети є тимчасово вилученим майном, які є предметами та знаряддями вчинення злочину, у встановленому порядку визнані речовими доказами у провадженні, тому згідно ст. 170 КПК України прокурор вважає, що на них повинен бути накладений арешт з метою його збереження та не допущення знищення, що може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та встановлення істини у кримінальному провадженні.
За змістом ч. 1, 2 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею за участю підозрюваного, захисника, іншого власника майна. Без повідомлення власника майна чи його представника може розглядатися лише клопотання про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене.
Прокурор подала заяву про розгяд клопотання без її участі, підтримала клопотання та просила його задовольнити з мотивів наведених у клопотанні.
Володілець тимчасово вилученого транспортного засобу ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без його участі, проти задоволення клопотання заперечував. Посилався на те, що він здійснує лише перевезення на замовлення. Про те, що на дрова повинні надаватися дозвільні документи не знав. Просить повернути транспортний засіб, оскільки він використовується ним у господарській діяльності. Зобов`язується виконувати всі вимоги слідчого та прокурора та надавати автомобіль на всі процесуальні заходи.
Місце знаходження власника транспортного засобу ОСОБА_4 встановити не вдалося, з пояснень ОСОБА_5 вбачається, що останній придбав цей автомобіль ще у 2011 році, користується ним на підставі довіреності, де перебуває власник - не знає.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши учасників судового розгляду, слідчий суддя приходить до наступного.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 246 КК України.
В подальшому в ході проведення огляду місця події вказану деревину та автомобіль з ключами вілд нього було вилучено та визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.
Статтею 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другоїстатті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другоїстатті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другоїстатті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другоїстатті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1ст. 98 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 171 КПК України, законодавець зобов`язує сторону, яка звертається до суду з клопотанням про арешт майна, зазначити наступне: підстави і мету такого заходу забезпечення кримінального провадження у відповідності до положень ст. 170 та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати або конкретні факти і докази, щосвідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майна; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6ст. 170 КПК України.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/WestAllianceLimited» проти України).У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Окрім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Так, як встановлено з наданих матеріалів, відомості, що підтверджують правомірність перебування даної деревини у водія транспортного засобу чи власника домоволодіння по АДРЕСА_1 надані не були.
Відтак встановити дійсного власника даної деревини, правомірність її перебування у автомобілі на даному етапі не вбачається можливим. Так само як і встановити правомірність її походження, оскільки жодних дозвільних документів надано не було.
Відтак слідчий суддя погоджується, що на час розгляду клопотання є достатньо підстав вважати, що майно, а саме деревина, на яке прокурор просить накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.
Арешт тимчасово вилученого майна полягає в забороні користуватися та розпоряджатися ним володільцю та власнику.
Метою накладення арешту на вищезазначене майно є забезпечення кримінального провадження, зокрема необхідність його використання в ході досудового розслідування в якості речових доказів.
Отже клопотання в цій частині підлягає задоволенню.
В даному випадку вищевказана деревина перевозилася на транспортному засобі, який було тимчасово вилучено.
Разом з тим, слідчому судді не доведено поданими документами, що власник чи володілець даного транспортного засобу безпосередньо був обізнаний про відсутність правових підстав правомірного перебування зазначеної деревини у замовників перевезення.
Слідчий суддя бере до уваги співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для володільця автомобіля ОСОБА_5 , причетність до протиправних дій якого у даному провадженні не доведена. Крім того, арешт майна призведе до обмеження права власника автомобіля ОСОБА_4 , який взагалі не є учасником даного кримінального провадження те не обізнаний про долю належного йому на праві власності автомобіля. Слідчому судді не надано докази того, що арешт на автомобіль є співмірний з розміром шкоди, яка заподіяна даним кримінальним правопорушенням, крім того, не доведено, що володілець чи власник транспортного засобу своїми діями перешкоджає у проведенні досудового розслідування.
Згідно зі ст. 1 «Додаткового протоколу» до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 20.11.1952 року (Париж), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відтак на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, як позбавлення права на належне йому майно, а, отже, клопотання в частині накладання арешту на автомобіль та ключі від автомобілю, задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на тимчасово вилучене 04.12.2024 майно, а саме:
Питання щодо місцезнаходження та зберігання вказаного майна до остаточного прийняття рішення у даному кримінальному провадженню залишити на вирішення слідчого СВ ВП№1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 та членів слідчо-оперативної групи з урахуванням вимог постанови КМУ №1104 від 19 грудня 2012 року "Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України", якою затверджено "Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження".
У задоволенні решти клопотання - відмовити.
Ухвала про арешт майна виконується негайно прокурором.

Роз`яснити, що згідно із частинами 1-2 статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 10.12.2024 о 16:05.

Слідчий суддя ОСОБА_1