ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 627 /771 /24 Головуючий 1 інстанції: Бугаєнко І.В.
Провадження №: 11-кп/818/769/25 Головуючий апеляційної інстанції: Курило О.М.
Категорія: ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді Курила О.М., суддів Люшні А.І. та Гєрцика Р.В., при секретареві Болотові О.О., з участю прокурора Хірного В..О., з участю обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника Бухана В.І., без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілих та їхнього представника, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Бухана В.Г. на вирок Краснокутського районного суду Харківської області від 11.12.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степанівка, Богодухівського району, Харківської області, українця, громадянина України, розлученого, такого, що має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовозобов`язаного, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 7 (сім) років.

Строк відбування покарання визначено рахувати з моменту затримання ОСОБА_1 , тобто з 20.04.2024.

Зараховано ОСОБА_1 у строк покарання у виді позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення з 20.04.2024 з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Також вирішено до набрання вироком законної сили стосовно ОСОБА_1 , продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

ОСОБА_1 визнаний винним судом та засуджений за те, що він 19.04.2024 року, близько 20:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21013», р.н. з НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_3 , чим грубо порушив вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, згідно з яким:

- «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», та рухався по проїжджій частині вул. Заводської, зі сторони вул. Конторської в напрямку вул. Шкільної, с. Пархомівка Богодухівського району Харківської області.

Під час руху по вказаній вулиці, в районі розташування будинку №21, ОСОБА_1 , діючи необережно, проявив злочинну самовпевненість, обрав таку швидкість руху автомобіля «ВАЗ 21013» р.н. з НОМЕР_1 , при якій допустив неконтрольований рух автомобіля з виїздом на узбіччя та подальшим наїздом на перешкоду у вигляді дерева, чим грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля «ВАЗ 21013», р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих травм загинув на місці пригоди.

Висновком судово-медичного експерта №12-17/16-ККт/24 від 30.05.2024 встановлено, що причиною смерті ОСОБА_4 стала відкрита черепно-мозкова травма у вигляді багатоуламкових переломів кісток основи та склепіння черепа, крововиливи в м`які покрови голови з боку внутрішньої поверхні, садна на обличчі та голові, забійна рана правого вуха, забій головного мозку, перелом шийного відділу хребта.

Висновком авто-технічної експертизи №СЕ-19/121-24/15736-ІТ від 18.06.2024 встановлено, що у даній дорожній обстановці у діях водія автомобіля «ВАЗ 21013», р.н. з НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху, які перебували з технічної точки зору у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією.

У даній дорожній обстановці, водій автомобіля «ВАЗ 21013», р.н. з НОМЕР_1 ОСОБА_1 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній події шляхом виконання ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.3 ст.286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_4 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції в частині призначення покарання, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зменшити розмір призначеного ОСОБА_1 основного покарання до 5 років позбавлення волі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час розгляду справи, встановлені обставини, які пом`якшують покарання, які з урахуванням даних про особу обвинуваченого та висновку досудової доповіді органу пробації, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Такі пом`якшуючі обставини, як дані щодо особи обвинуваченого, зокрема, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також батьків, які є особами з інвалідністю ІІ групи, лише формально перераховані в судовому рішенні, проте, не враховані при визначенні розміру покарання, всупереч положенням ст.ст.50, 65 КК України.

Крім того, як стверджує захисник, судом не було враховано наявність такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування, ОСОБА_1 повністю сприяв розкриттю кримінального правопорушення, всі обставини його були виключно встановлені завдяки правдивим та об`єктивним свідченням обвинуваченого.

Вважає, що дані щодо особи обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, які зазначені у вироку, істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину та дають підстави для призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.286-1 КК України, яке буде повністю відповідати меті та загальним засадам призначення покарання.

Крім того, вважає, що судом під час ухвалення оскаржуваного вироку, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не врахування судом, під час призначення покарання обвинуваченому вимог ст. 69-1 КК України, згідно яких, при наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України та відсутності обставин, передбачених ст. 67 КК України, у разі визнання підсудним своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті.

Санкція ч.3 ст.286-1 КК України, за якою засуджено ОСОБА_1 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, ОСОБА_1 повністю визнав свою вину та відшкодував потерпілим заподіяну матеріальну шкоду, обставинами, що пом`якшують його покарання, визнано його щире каяття та добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. А тому, вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню ст.69-1 КК України та суд повинен був призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавленні волі в розмірі, який не перевищує двох третин максимального розміру покарання, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, що складає 6 років 6 місяців позбавлення волі, проте, як вважає захисник, вказаних вимог судом не дотримано.

Враховуючи вищенаведене, просить змінити вирок та зменшити обвинуваченому основне покарання до 5 років позбавлення волі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник, підтримали доводи апеляційної скарги захисника та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Прокурор вважав апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необґрунтованою та заперечував проти застосування положень ст. 69-1 КК України.

Потерпілий та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, надали заяви про розгляд справи без них, будь-яких заяв щодо неможливості розгляду справи за їх відсутності, не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, думку прокурора з приводу поданої захисником обвинуваченого апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким із учасників не оспорюються, тому судом апеляційної інстанції вирок в цій частині не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, дії обвинуваченого судом кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і на підставі яких відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, судом не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_1 більш м`якого покарання з урахуванням його щирого каяття, відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної шкоди та активного сприяння слідству, а також з урахуванням відомостей щодо наявності у нього на утриманні малолітньої дитини та батьків інвалідів ІІ групи, хворої матері, то колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, при цьому виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду обвинувачений свою провину у скоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, дав суду пояснення, не оспорюючи фактичні обставини справи, які зазначені в обвинувальному акті, не наполягав на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, внаслідок чого, суд розглянув справу відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, обмежившись поясненнями обвинуваченого та вивченням даних про його особу, без дослідження інших письмових доказів, які стосуються фактичних обставин справи.

Під час розгляду справи обвинувачений повністю визнав свою провину в тому, що сталося, щиро розкаявся у скоєному, визнав цивільний позов, з урахуванням зменшених позовних вимог, в повному обсязі, зазначивши, що відшкодував потерпілій матеріальну шкоду та готовий повністю відшкодувати моральну шкоду. Запевняв суд, що неодноразово просив вибачення у потерпілих, також попросив у них вибачення і в залі суду.

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_1 покарання, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення-злочину, який згідно зі ст. 12 Кримінального кодексу України, відноситься до тяжкого злочину, тяжкі наслідки, у вигляді смерті потерпілого, відомості про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше не судимий, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, має постійне зареєстроване місце проживання, не працевлаштований, розлучений, має на утриманні малолітню дитину та батьків інвалідів ІІ групи.

Також судом враховано висновок досудової доповіді, пом`якшуючі покарання обставини, а саме: його щире каяття, яке виразилося у повному визнанні своєї вини, правдивій розповіді про обставини скоєного злочину; а також в тому, що обвинувачений вибачився перед потерпілими у судовому засіданні, добровільно відшкодував матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_5 , що не заперечується останньою та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та відсутність обтяжуючих покарання обставин

Враховуючи позицію потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому максимального покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті, беручи до уваги позицію захисника щодо можливого на його думку призначення обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 7 (сім) років.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_1 судом першої інстанції покарання, за своїм розміром, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, слугуватиме попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності й справедливості кримінального судочинства, а також розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, оскільки суд врахував всі фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступень тяжкості та наслідки, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття обвинуваченого та відшкодування ним матеріальної шкоди потерпілій та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також той факт, що обвинувачений керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, наслідком якого, стало порушення ним правил безпеки дорожнього руху у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_4 ,

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як активне сприяння обвинуваченого розкриттю злочину, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_1 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненому та надав розгорнуті свідчення стосовно обставин вчинення кримінального правопорушення, щиро покаявся у скоєному та відшкодував потерпілій матеріальні збитки, що було визнано судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, проте, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, а також його тяжкі наслідки, у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_4 , зроблено обґрунтований висновок про те, що лише такий вид покарання, як позбавлення волі, в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Як на підставу пом`якшення покарання обвинувачений посилається також на наявність у його діях активного сприяння розкриттю злочину.

Так, активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.3 ст.286-1 КК України, вчиненим ОСОБА_1 , не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що обвинувачений не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не зазначено, які саме дії обвинуваченого слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Твердження захисника обвинуваченого щодо неврахування судом обставин, які пом`якшують покарання та даних щодо особи обвинуваченого, зокрема, наявність на його утриманні малолітньої дитина та батьків -інвалідів ІІ групи, є безпідставними. Вказані обставини були враховані судом першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання, проте, самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, вони не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного злочину та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання із застосуванням статті 69-1 КК України.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що лише такий вид покарання, як позбавлення волі в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним в майбутньому нових злочинів.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку про залишення вироку суду першої інстанції змін, а апеляційної скарги захисника обвинуваченого, без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст.392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст. 407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Вирок Краснокутського районного суду Харківської області від 11.12.2024 року по справі щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.3 ст.286-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ ____________

О.М. Курило Р.В. Гєрцик А.І. Люшня