Справа № 352/2542/24
Провадження № 11-кп/4808/543/24
Категорія ч.2 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тисменицького районного суду від 01 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.2 ст. 125 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Випасне, Первомайського району, Республіки Крим та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Тисменицького районного суду від 01.10.2024 року ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

Контроль за виконанням покарання у виді громадських робіт постановлено покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

За вироком суду ОСОБА_8 16 травня 2024 року приблизно о 18 год. 50 хв., перебуваючи на відкритій ділянці місцевості біля річки Ворона та вулиці Галана в селі Підпечери Івано-Франківського району, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, на грунті особистих неприязних відносин, наніс потерпілій ОСОБА_10 два удари кулаком в область голови, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому задньої стінки лівої гайморової пазухи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, а також підкон`юктивний крововилив правого очного яблука, синець нижньої повіки правого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_8 умисно завдав потерпілій ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, чим вчинив кримінальний проступок, передбачений частиною другою статті 125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи правильність кваліфікації його дій та доведеності вини, вважає вирок суду від 01.10.2024 року незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Вказує, що відповідно до клопотання прокурора про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні, в якому зазначено, що обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені в результаті досудового розслідування обставини і згоден на розгляд обвинувального акта за його відсутності, а потерпіла не заперечує проти такого розгляду. Тобто, будь-яких матеріальних чи моральних претензій з боку потерпілої не було і немає на сьогоднішній день.

При призначенні покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює.

В обвинувальному акті чітко вказано, що обставиною, яка пом`якшує покарання, є щире каяття обвинуваченого.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені судом та послання на такі обставини відсутні в обвинувальному акті.

Зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції прийшов до висновку, що правопорушення вчинено щодо жінки похилого віку (59 років), однак, не звернув уваги на обвинуваченого, якому теж є 59 років.

Крім того, призначаючи покарання ОСОБА_8 у виді громадських робіт на строк 150 годин, суд не врахував те, що особа раніше не притягалась до відповідальності, працює, є інвалідом третьої групи з 2015 року після отримання інфаркту.

Судом першої інстанції при ухваленні вироку не з`ясовано та не встановлено, чи може обвинувачений виконувати громадські роботи після перенесеної у 2017-2018 роках операції по видаленню позвоночної грижі, а також те, що людині з надмірною вагою тіла і гіпертонією не рекомендовано фізичні навантаження.

Враховуючи зазначене, а саме визнання обвинуваченим вини у вчиненому проступку, щире каяття, а також і стан його здоров`я, що є безперечним пом`якшенням покарання.

Просить вирок суду від 01.10.2024 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання змінити та призначити йому м`якший вид покарання за ч.2 ст. 125 КК України.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити та призначити більш м`яке покарання;

- прокурор та потерпіла з приводу поданої апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто у спрощеному провадженні, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження, у відповідності до вимог статей 381-382 КПК України.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.ст. 381-382 КПК України.

Доводи апеляційній скарги захисника з приводу того, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через суворість, а також те що йому необхідно призначити більш м`який вид покарання за ч.2 ст. 125 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними, виходячи із такого.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушененя, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання в силу ст. 66 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції визнано обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме повне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Окрім цього, судом першої інстанції, призначаючи покарання, враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що вказане кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України, відповідно до ст. 12 цього Кодексу, є кримінальним проступком, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, за медичною допомогою до лікаря-нарколога не звертався, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При обранні конкретного виду покарання суд обґрунтовано врахував, що санкцією ч.2 ст. 125 КК України передбачені такі альтернативні види покарання, як штраф, громадські роботи, виправні роботи, пробаційний нагляд або обмеження волі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи особу обвинуваченого, характер вчиненого правопорушення, зокрема, що воно вчинено стосовно жінки похилого віку, скерованість нанесення двох ударів в область саме голови, відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо вжиття реальних заходів для відшкодування шкоди, такий вид покарання як штраф буде недостатніми для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про віднесення ОСОБА_8 до будь-якої з категорій осіб, яким у відповідності до ч.3 ст. 56 КК України громадські роботи не призначаються, і такі докази не були подані під час апеляційного розгляду, зокрема про стан здоров`я обвинуваченого.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, про те, що необхідним і достатнім буде призначити покарання в межах санкції за вказане кримінальне правопорушення, а саме у виді 150 годин громадських робіт, оскільки таке покарання буде достатнім, справедливим та необхідними для його виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, з чим і погоджується колегія суддів.

Призначення більш м`якого покарання не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Тому на думку колегії суддів, доводи захисника наведені в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого є безпідставними.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами кримінального провадження не підтверджується обставина, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Вказані висновки узгоджуються із послідовною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові від 15 листопада 2021 року у справі 199/6365/19.

Однак, окрім визнання ОСОБА_8 своєї вини, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про його конкретні дії, спрямовані на виправлення ситуації, зокрема скеровані на відшкодування заподіяної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Доводи апеляційної скарги поданої захисником в інтересах обвинуваченого повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими, і яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду від 01 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5