ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2397/23 Номер провадження 11-кп/814/1595/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 жовтня 2023 року за №0000232, 06 січня 2024 року за №0000023, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз

26 грудня 2023 року Крюківським районним судом м. Кременчук за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК, ч.ч.1, 4 ст.70 КК України на 5 років 3 місяці позбавлення волі,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань за оскаржуваним вироком і вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 26 грудня 2023 року призначено ОСОБА_8 покарання - 5 років 4 місяці позбавлення волі.

Відповідно до ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2021 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 5 років 5 місяців позбавлення волі.

Застосовано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили та зараховано йому в строк призначеного покарання строк відбування ним покарання за вироком Крюківського районного суду м. Кременчук із 06 грудня 2023 року до 24 березня 2024 року.

Ухвалено строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з 25 березня 2024 року, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 13 грудня 2019 року виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо арештів майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

Епізод №1

30 червня 2023 року ОСОБА_8 в умовах воєнного стану, діючи повторно, проник через вікно в приміщення будинку (житло) на території належної ОСОБА_10 садової ділянки №814 СТ «Шляхмашівець» Кременчуцького р-ну Полтавської обл., звідки таємно викрав обладнання на загальну суму 2 679 гривень 30 копійок, заподіявши ОСОБА_11 майнової шкоду в зазначеному розмірі.

Епізод №2

25 вересня 2023 року в період часу з 00 до 05 години ОСОБА_8 в умовах воєнного стану, діючи повторно, перебуваючи на законних підставах на території належної ОСОБА_12 садової ділянки №175 СТ «Шляхмашівець» Кременчуцького р-ну Полтавської обл. таємно викрав з її території інструменти та велосипед.

Затим ОСОБА_8 , не маючи дозволу, шляхом відкриття дверей проник у господарське приміщення (сховище), звідки таємно викрав інструменти та велосипед, а всього майна - на загальну суму 8 652 гривні 47 копійок.

Епізод №3

У кінці листопада 2023 року в денний час доби ОСОБА_8 в умовах воєнного стану, діючи повторно, зайшовши на територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 , через відкриті двері проник у гаражне приміщення (сховище) на території цього домоволодіння, звідки таємно викрав інструмент, вартістю 876 гривень 67 копійок, спричинивши ОСОБА_13 майнової шкоди в наведеному розмірі.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року, виключити з його мотивувальної частини посилання місцевого суду на положення ст.71 КК України, призначити ОСОБА_8 покарання за: ч.4 ст.185 КК України (за епізодом №2) - 5 років позбавлення волі, ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за зміненим вироком і вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 26 грудня 2023 року (остаточне) - 5 років 4 місяці позбавлення волі, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 13 грудня 2019 року виконувати самостійно, в іншій частині оскаржений вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд безпідставно застосував положення ст.71 КК України, повторно приєднавши до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2021 року, оскільки цей вирок вже було враховано в ході ухвалення вироку Крюківського районного суду м. Кременчук від 01 грудня 2023 року.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та зазначив про необхідність застосування положень п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України до вчинених ОСОБА_8 діянь за епізодами №№1, 3, думку обвинуваченого та його захисника, які не заперечували щодо обгрунтованості доводів сторони обвинувачення, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені місцевим судом у вироку фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 дій, за які його засуджено, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуване судове рішення не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів установлено те, що за епізодами №№1, 3 ОСОБА_8 не підлягає кримінальній відповідальність за ч.4 ст.185 КК України, а його дії охопллються диспозицією ч.1 ст.162 КК України.

Виходячи з ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.408 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції апеляційний суд змінює вирок у разі, якщо це не погіршує становища обвинуваченого.

Законом України №3886-IX у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття ж 185 КК України фактично містить відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо вплинула на суть такого кримінально караного діяння як крадіжка, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено та він указаний законодавцем у ст.51 КУпАП.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21), Закон України №3886-IX, яким унесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП.

Зміни, внесені Законом України №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений у ст.51 КУпАП, має враховуватися розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з огляду на положення п.5 підрозд. 1 розд. ХХ та п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд. IV Податкового кодексу України.

Відповідно до положень Податкового кодексу України та Закону України №3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, в 2023 році становила 2684 гривні.

Оскільки обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 дій були встановлені за правилами ч.3 ст.349 КПК України та підтверджені обвинуваченим, то вирішуючи питання щодо зворотної дії закону в часі, а також кваліфікацій дій ОСОБА_8 , колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених відповідно до вказаного вище порядку.

Як убачається з матеріалів справи, 30 червня 2023 року ОСОБА_8 проник через вікно у будинок (житло) на території належної ОСОБА_10 садової ділянки № НОМЕР_1 СТ «Шляхмашівець» Кременчуцького р-ну Полтавської обл., звідки таємно викрав обладнання, яке належить ОСОБА_11 , на загальну суму 2 679 гривень 30 копійок (епізод №1).

Також у кінці листопада 2023 року в денний час доби ОСОБА_8 , зайшовши на територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 через відкриті двері проник у гараж (сховище) на території цього домоволодіння, звідки таємно викрав належний ОСОБА_13 інструмент, вартістю 876 гривень 67 копійок (епізод №3).

Отже, вартість викраденого обвинуваченим майна за епізодами №№1, 3 є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2023 році, а тому з урахуванням передбаченого ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принципу зворотної дії закону в часі це виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України за вказаними вище епізодами.

Між тим, зважаючи на спосіб вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, такі дії останнього підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з наступним.

Частиною 3 ст.337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення і захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за названою нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.4 ст.185 КК України, є кримінальним правопорушенням меншої тяжкості, у зв`язку з чим їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла, іншого володіння особи.

Незаконне проникнення до житла, іншого володіння особи - це будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Мотиви і мета цього кримінального правопорушення можуть бути різними та на кваліфікацію діяння не впливають.

Верховний Суд України в постанові від 24 березня 2016 року (справа №5-299кз15), вирішуючи питання про те, за якими ознаками потрібно вважати житло чи інше володіння особи таким, незаконне проникнення до якого тягне настання кримінальної відповідальності за ст.162 КК України, виснував, що, виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи, з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до ч.2 ст.233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Під час судового провадження ОСОБА_8 визнав і підтвердив фактичні обставини вчинення інкримінованих епізодів кримінальних правопорушень, у тому числі здійснення ним за епізодами №№1, 3 умисного незаконного проникнення до житлового будинку й гаража (іншого володіння), тобто обвинувачений усвідомлював, що житло та гараж, у які він проникав, перебували у володінні чужих осіб.

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, оскаржуваний вирок підлягає зміні, а саме дії ОСОБА_8 за вказаними вище епізодами кримінально протиправної діяльності слід перекваліфікувати з ч.4 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України, кваліфікувавши їх за: епізодом №1 як незаконне проникнення до житла особи; епізодом №3 - як незаконне проникнення до іншого володіння особи, та призначити йому покарання за цим законом. За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для закриття кримінального провадження за епізодами №№1, 3 на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, про що зазначено прокурором у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Разом з цим, доводи сторони обвинувачення щодо безпідставного застосування місцевим судом положень ст.71 КК України в ході призначення обвинуваченому покарання є обґрунтованими.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01 грудня 2023 року Крюківським районним судом м. Кременчук ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч.1, 2 ст.360, ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ч.ч.1, 4 ст.70 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2021 року та призначено обвинуваченому остаточне покарання - 5 років 2 місяці позбавлення волі.

Затим 26 грудня 2023 року Крюківським районним судом м. Кременчук ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі. Відповідно до ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 01 грудня 2023 року призначено обвинуваченому остаточне покарання - 5 років 3 місяці позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 06 грудня 2023 року.

Проте в кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, місцевий суд усупереч викладеному вище в ході обрання ОСОБА_8 заходу примусу безпідставно застосував положення ст.71 КК України, часткового приєднавши до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2021 року, оскільки цей вирок вже було попередньо враховано судами в ході призначення обвинуваченому покарання.

Наведене вище є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, а тому оскаржуваний належить змінити й у цій частині, виключивши з нього рішення про обрання ОСОБА_8 заходу примусу на підставі ст.71 КК України.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У питанні призначення покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком (ч.1 ст.162 КК України) і тяжким злочином (ч.4 ст.185 КК України), характер та ступінь суспільної небезпеки кримінально протиправної діяльності обвинуваченого в умовах воєнного стану, пов`язаної з порушенням недоторканності житла та іншого володіння осіб, таємним викраденням майна ОСОБА_12 в умовах воєнного стану, тобто за надскладного для суспільства часу, тяжких обставин та умов, у яких опинилося суспільство, коли люди згуртувались, використовуючи, в тому числі власні матеріальні ресурси, для надання відсічі ворогу й виживання, особу ОСОБА_8 , який неодноразово судимий, відбував тривалі строки покарань у місцях позбавлення волі, проте продовжив вести системний злочинний спосіб життя (а.п.34-39, 82-93, 104-105), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.107-108), те, що за місцем проживання скарг і заяв щодо нього не надходило (а.п.106), за епізодом №2 викрадене майно повернуто ОСОБА_12 в ході досудового розслідування завдяки діяльності поліції (а.п.96, 98), думку потерпілих про призначення обвинуваченому покарання на розсуд суду (а.п.34-24, 74-75), наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та йому необхідно призначити покарання у вигляді: обмеження волі - за ч.1 ст.162 КК України; позбавлення волі - за ч.4 ст.185 КК України, з реальним відбуттям, але в мінімальному розмірі, з подальшим застосуванням приписів ч.ч.1, 4 ст.70 КК України за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та водночас істотно знижували ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України також є відсутніми.

Саме таке покарання буде законним, справедливим і сприятиме його меті, тобто буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за епізодами №№1, 3 із ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання за цим законом у вигляді 1 року обмеження волі.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК України (за епізодом №2) у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за зміненим вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року більш суворим покаранням за вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 26 грудня 2023 року призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк остаточно призначеного покарання:

строк покарання, частково відбутого ОСОБА_8 за вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 26 грудня 2023 року, тобто з 06 грудня 2023 року до 24 березня 2024 року;

строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 25 березня 2024 року до 25 грудня 2024 року з розрахунку день за день.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з 26 грудня 2024 року.

Виключити з оскаржуваного вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ст.71 КК України.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у т ой самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4