Справа № 643/2059/25
Провадження № 1-кс/643/725/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2025 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 по кримінальному провадженню за №№ 0000361 від 07.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого: 01.02.2024 Московським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.190 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Під час досудового розслідування встановлено, що 07.02.2025 приблизно о 13:30 год., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будучі раніше засудженим за вчинення умисного корисного злочину проти власності, в період випробувального терміну, разом із невстановленою під час досудового розслідування особою чоловічої статі, знаходився біля 2-го під`їзду будинку 102-Г по проспекту Тракторобудівників м. Харкова, де у останніх виник раптовий злочинний намір, спрямований на викрадення майна осіб, які мешкають у вказаному під`їзді.

Реалізуючи свій спільний злочинний намір, ОСОБА_6 та невстановлена особа, розуміючи, що в Україні діє воєнний стан, який введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого було неодноразово продовжено, останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 10 листопада 2024 року №740/2024 строком на 90 діб, відповідно до п. 31, ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, розуміючи, що їх протиправні дії можуть бути поміченими сторонніми особами з числа мешканців під`їзду в момент їх скоєння, зайшли до під`їзду через відчинені двері, та, піднявшись сходами, побачили на сходовому майданчику між першим та другим поверхами велосипед ТМ «RTYPC ARDIS», пристебнутий до батареї опалення, належний ОСОБА_7 , та, ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, в групі з невстановленою особою, з корисливим мотивом, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, від`єднали трос який був закріплений вищезазначений велосипед, після чого почали котити його до виходу з під`їзду, спускаючи сходами, та на виході з під`їзду протиправні дії останніх були помічені ОСОБА_7 , яка намагалась зупинити вказаних осіб, голосно викрикуючи вимоги припинити їх злочинні дії, однак ОСОБА_6 та невстановлена особа, ігноруючи вигуки останньої, розуміючи, що їх злочинні дії викрито, продовжуючи реалізацію спільного злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, продовжили котити велосипед з виходу з під`їзду у напрямку вулиці, після чого, не бажаючи бути викритими у вчиненні злочину, з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, утримуючи викрадене майно при собі, маючи на меті розпорядитись ним у подальшому на власний розсуд, чим спричинили потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Слідчий в клопотанні посилався на обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі.

У органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України спроби:

- переховуватись від органів досудового розслідування або суду, оскільки ОСОБА_6 є особою, яка раніше вчиняла умисні корисливі кримінальні правопорушення проти власності, має не зняті та не погашені у встановлені законом строки судимості, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення і перевиховання не став та повторно під час випробувального терміну вчинив злочин, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, побоюючись покарання яке загрожує, у разі визнання його винним може переховуватись від органів досудового розслідування, окрім того ОСОБА_6 офіційно не працює, осіб на утриманні не має та в нього відсутні стабільні соціальні зв`язки, які утримують останнього від спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_6 маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення корисливих злочинів, повторно під час випробувального терміну вчинив умисний корисливий злочин, з метою наживи, що вказує на небажання стати на шлях виправлення та на те, що єдиним джерелом доходу останнього є протиправна діяльність пов`язана із вчиненням злочину.

Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що до підозрюваного ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою строком на 60 діб.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання та обранні стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні вину визнав, зазначив, що дійсно забрав велосипед, про який йому повідомив знайомий на ім`я ОСОБА_8 , з яким вони на ринку біля універмагу Україна вживають спиртні напої. Знайомий на ім`я ОСОБА_8 показав йому де знаходиться велосипед, після чого він його забрав, бо вважав, що він нічий. Під`їзд відкрив своїм ключем від домофону, який підходить до усіх домофонів. В задоволенні клопотання просив відмовити, та обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні у задоволенні клопотання заперечував, зазначив, що підозра необгрунтована, жодним чином не доведена у такій кваліфікації, на теперішній час відсутній розмір шкоди. Ризики жодним чином не обгрунтовані, його підзахисний нікуди не тікав, а чекав на приїзд працівників поліції, не чинив опору. У відділі поліції приймав участь у першочергових слідчий діях. Зазначив, що його підзахисний перебуває на обліку як особа, яка звільнена від відбування покарання з випробуванням. Просив у задовленні клопотання відмовити, обрати запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, що ОСОБА_6 міг працевлаштуватися.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши учасників кримінального провадження встановив наступне.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 07.02.2025 за погодженням із прокурором Салтівської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 , слідчим ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Надані стороною обвинувачення докази свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, що підтверджується: протоколом огляду місця події від 07.02.2025 за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, б. 102-Г, у 2 під`їзді між першим та другим поверхом; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.02.2025; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_9 від 07.02.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 07.02.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 07.02.2025; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_11 від 07.02.2025; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.02.2025.

Слідчий суддя також вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування, суду; вчинити новий злочин.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_6 , раніше судимий, вказаний злочин вчинив в період відбування покарання з випробуванням, у стані алкогольного спя`ніння, підозрюється у скоєнні тяжкого корисливого злочину, в період дії воєнного стану, офіційного місця працевлаштування не має, соціальних зв`язків не має, що, на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки вказаний запобіжний захід не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, настання кожного окремо, та усіх у сукупності ризиків можливе і з урахуванням невідворотності призначення реального покарання особі, оскільки санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; відсутність офіційного працевлаштування; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5&1(с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.2007).

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я чи з інших підстав слідчому судді не надано.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому суд доходить переконання, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних прав та обов`язків, не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до вимог ст.182 КПК України, з урахуванням викладених обставин кримінального правопорушення, майнового стану підозрюваного, спричиненої шкоди потерпілому та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає, що слід призначити заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 60 560, 00 грн. (3028, 00 х 20 = 60 560, 00 грн).

Частина друга статті 197 КПК України регламентує, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб з моменту затримання.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання - з 13.35 години 07.02.2025.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 13.35 години 07.04.2025.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити про взяття під варту ОСОБА_12 родичів останнього.

Визначити суму застави у розмірі 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят), 00 гривень, які необхідно внести на депозитний рахунок № UA0006674, банк отримувача ДКСУ м. Київ, код отримувача (ЄДРПОУ) 26281249, код банку отримувача 820172, отримувач коштів Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, призначення платежу: застава згідно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 08.02.2025 у справі № 643/2059/25 (провадження 1-кс/643/725/25) стосовно ОСОБА_6 .

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесенні застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення коштів на депозитний рахунок має бути наданий уповноваженій особі Державної установи «Харківській слідчий ізолятор».

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_6 підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, чи суду за першою вимогою; не відлучатися з м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Копію ухвали отримав: «_____» __________2025 року ____________________________________