Справа № 752/6830/24 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2405/2025 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000327 від 01.02.2024 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік;

на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 30 січня 2024 року близько 22 години 44 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL» моделі «Astra» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухому, чистому дорожньому покритті, третьої смуги руху від правого краю проїзної частини вул. Саксаганського біля буд. 44 в напрямку вул. Тарасівської та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, у порушення вимог пунктів 2.3 б); 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та будучи спроможним виявити небезпеку для свого руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і допустив зіткнення з ОСОБА_9 , який, керуючи електросамокатом «BOLT», перетинав проїзну частину вул. Саксаганського по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво по відношенню до руху автомобіля.

Порушення вказаних вимог ПДР України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку із виникненням ДТП та її наслідками у виді заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи призначене судом основне покарання та застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, вказав, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання. Так, на обґрунтування своєї позиції зазначив, що згідно з практикою ВС при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди повинні враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень ПДР України, його ставлення до вчиненого, поведінку після вчинення, вину інших причетних осіб, а визначення необхідності застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом потребує у кожному випадку додаткового обговорення щодо доцільності такого призначення. Захисник вважає, що в цьому випадку застосування додаткового покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, адже ОСОБА_7 визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті необережного злочину, з`являвся за кожним викликом слідчого, прокурора та суду, тобто наявні обставини, які пом`якшують його покарання та в той же час відсутні обставини, які б обтяжували його покарання, після вчинення кримінального правопорушення вжив негайних заходів щодо встановлення стану потерпілого після ДТП, не покинув місце події, відшкодував заподіяну шкоду, окрім того, ОСОБА_7 жодного разу не притягався до адміністративної та/або кримінальної відповідальності, пов`язаної з правом керування транспортним засобом, має стаж водіння понад 11 років, а його єдиним джерелом доходу є діяльність, пов`язана з правом керувати транспортними засобами. Також захисник вказав на те, що потерпілий ОСОБА_9 також порушив вимоги ПДР України при перетині пішохідного переходу, а тому ДТП перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з його діями також. Просить суд оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання, виключивши з вироку посилання на застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік. В решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, думку прокурора, що заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд вказаного провадження був проведений за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України та вирок суду в частині призначеного обвинуваченому основного покарання, а також застосування положень ст. 75 КК України учасниками судового провадження не оскаржується та судом апеляційної інстанції не перевіряється. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про зміну вироку в частині призначення додаткового покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року, визнаючи ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, суд першої інстанції призначив останньому, в тому числі, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

З оскаржуваного вироку вбачається, що мотивами прийняття рішення про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, було те, що особою вчинено необережний тяжкий злочин, пов`язаний з порушенням ПДР України, а тому особа зобов`язана відчути принаймні додаткове покарання - не керувати транспортними засобами протягом року, оскільки від основного покарання особа цим вироком в даний час звільняється, а оскільки є пом`якшуючі обставини, суд вважає за необхідне призначити додаткове покарання в мінімальних межах.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже відповідно до положень ст. 65 КК України, яка визначає загальні засади призначення покарання, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, за тяжкістю відноситься до необережного тяжкого злочину. Разом з тим, колегією суддів враховується сукупність даних, що характеризують особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований на посаді монтажника у ФОП ОСОБА_11 , тобто має постійне джерело доходу, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно; на обліку лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, раніше ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення ПДР України, не притягувався, а також колегією суддів враховується наявність обставин, що пом`якшують покарання винного, а саме щире каяття, добровільне відшкодування збитків, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, його ставлення до вчиненого. Крім того, згідно з заявою потерпілого ОСОБА_9 , наданою в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі, при призначенні покарання просив застосувати до нього мінімальне покарання не пов`язане з позбавленням волі (а.с. 42 том 1). Більше того, в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 також пояснив, що його вина в порушенні ПДР України при перетині пішохідного переходу теж присутня, обвинувачений повністю відшкодував заподіяну ним шкоду, а тому не заперечує проти призначення мінімального покарання без позбавлення права керувати транспортним засобом.

Крім того, колегією суддів враховується, що відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим діяння, виключно позитивні дані про особу обвинуваченого, який до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення дотримувався правомірної поведінки, яка відповідає приписам правових норм, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення та його ставлення до вчиненого, на думку колегії суддів, дають підстави для висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням позиції потерпілого, а також того, що єдиним джерелом доходу обвинуваченого є діяльність, пов`язана з правом керувати транспортним засобом.

Неврахування судом першої інстанції вказаних обставин призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника необхідно задовольнити, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року щодо ОСОБА_12 в частині призначеного йому додаткового покарання змінити шляхом виключення з вироку призначення ОСОБА_13 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а в решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання змінити.

Виключити з вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року призначення ОСОБА_14 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4