печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6763/25-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної полції України, яка полягає у неповернені тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001819 від 28.09.2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

13.02.2025 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної полції України, яка полягає у неповернені тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001819 від 28.09.2023 року.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 01.11.2023, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2023 по справі № 757/46381/23-к було проведено обшук, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 в якій проживає ОСОБА_4 .

В ході проведення обшуку органом досудового розслідування у порушення вимог кримінального процесуального кодексу України незаконно вилучено наступне майно ОСОБА_4 , а саме: телефон марки ІPHONE 11 Рго Мах.

Адвокат стверджує, що вилучений телефон не відносяться до кримінального провадження, не є речовим доказом, та на нього не був накладений арешт, а тому вищевказаний телефон підлягає негайному поверненню ОСОБА_4 , з огляду на відсутність законних підстав для його подальшого утримання.

Представник власника у судове в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Разом з цим, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Прокурор та слідчий у судове в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001819 від 28.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

17.10.2023 ухвалою Печерського районного суду міста Києва у справі 757/46381/23-к було надано на проведення обшуку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та фактично перебуває у користуванні ОСОБА_4 , з метою виявити та вилучити документи щодо фінансово-господарської діяльності, договори про закупівлю (продаж) товарів/послуг з додатками до них, додаткові угоди, акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), установчі документи товариств, накази про призначення (звільнення), протоколи загальних зборів, статути, положення, відомості щодо співробітників, їх особі справи, посадові інструкції, трудові договори, товаро-транспортні накладні або інші документи, які підтверджують транспортування товару (в т.ч. CMR), -рахунки - фактури (заяви), документи підтверджуючі право власності (якщо такі приміщення/потужності перебувають у власності) на офісні, складські, виробничі приміщення, транспортні засоби, у разі оренди (суборенди) офісних, складських, виробничих приміщень, транспортних засобів, підтверджуючі документи на їх оренду (суборенду), оборотно-сальдові відомості по рахункам: 10, 20, 281, 311, 361, 3711, 631, 6811, у разі залучення сторонніх організацій: договори, банківські виписки, акти надання послуг (виконаних/отриманих робіт), акти прийому передачі, товарно-транспортні документи та інші документи, регістри бухгалтерського обліку, до яких перенесено інформацію із запитуваних первинних документів, інші документи, які не ввійшли до переліку, але пов`язані зі здійсненням даних фінансово-господарських операцій податкова звітність, печатки, факсиміле підписів осіб, платіжні доручення, довіреності на представлення інтересів, виписки банку або інші документи, які підтверджують факт оплати товару/послуг/робіт, довідок щодо складських залишків за весь період дії договорів, відомості бухгалтерської облікової системи (1С, M.E.Doc тощо) в електронному та письмовому вигляді ТОВ «Регіон-Продукт Плюс» (), ТОВ «Регіон-Продукт» (), ТОВ «Чудові Страви» (), щодо фінансово-господарських взаємовідносин з Міністерством оборони України, а також з іншими контрагентами, залученими для виконання договорів, укладених з Міністерством оборони України, чорнові записи, жорсткі диски, ноутбуки, персональні комп`ютери, мобільні телефони, флеш-накопичувачі, оптичні диски для лазерних систем зчитування, електронних засобів передачі даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Таким чином, слідчий суддя дослідивши обставини, прийшов до висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки при зверненні до суду представник не обґрунтовує належним чином обставини, на які посилається та не надає доказів того, що майно, на поверненні якого він наполягає не відносяться до кримінального провадження, не є предметом дослідження у кримінальному провадженні.

Окрім цього, адвокатом не надано слідчому судді актуальної інформації щодо того чи звертався орган досудового розслідування до суду з клопотанням про арешт майна.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної полції України, яка полягає у неповернені тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001819 від 28.09.2023 року, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1