Справа № 729/223/25
1-кп/729/73/25 р.
про призначення судового розгляду
11 лютого 2025 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
Прокурор вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття кримінального провадження немає, просить призначити кримінальне провадження до розгляду у відкритому судовому засіданні, а також доручити органу з питань пробації підготувати досудову доповідь відносно обвинуваченого.
У письмовому клопотанні прокурор просить суд продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, так як ризики, які враховувалися йому при обранні запобіжного заходу на даний час не змінилися. На даний час виникла необхідність продовжити дію запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, оскільки 13.02.2025 закінчується строк запобіжного заходу, продовженого ухвалою суду від 19 січня 2024 року.
Обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 та строків його продовження, не змінились.
Ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не перестали існувати з огляду на наступне:
- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, так як ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з метою уникнення відповідальності, яка йому загрожує, може переховуватись від суду. ОСОБА_3 вчинив злочин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, а також залишив місце злочину, що підвищує ризик переховування від суду.
- незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні, так як обвинувачений ОСОБА_3 може незаконно впливати на свідків з метою зміни їх показів або відмови надавати покази щодо злочину, оскільки останні ще безпосередньо не допитані в судовому засіданні.
Таким чином, на даний час, ризики, які враховано при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків, не зменшились та продовжують мати місце. Застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належне виконання ОСОБА_3 процесуальних обов`язків та запобігти згаданим вище ризикам, оскільки враховуючи вищевикладене, запобіжний захід у виді особистого зобов`язання чи домашнього арешту не забезпечить виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, запобіжний захід у вигляді особистої поруки обрати неможливо, так як в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про осіб, які заслуговують на довіру.
Обвинувачений не заперечував щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та підтримав позицію свого захисника.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 не заперечувала щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, просила відмовити у задовленні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики названі прокурором ним не доведені, та просила змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт, або заставу, посилаючись на те, що обвинувачений позитивно характеризується, одружений, має двох неповнолітніх дітей та батька, який потребує лікування, а також безробітню матір.
Суд, вислухавши сторони кримінального провадження, які не заперечували щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, вивчивши обвинувальний акт, вважає, що кримінальне провадження підлягає призначенню до судового розгляду з таких підстав.
Дане кримінальне провадження підсудне Бобровицькому районному суду Чернігівської області .
Підстав для закриття чи зупинення кримінального провадження в підготовчому судовому засіданні не встановлено.
Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.
У підготовчому судовому засіданні, відповідно до положень ч. 2 ст. 318, п. п. 19, 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України, визначено коло осіб з боку обвинувачення та захисту, які братимуть участь у судовому розгляді.
Судовий розгляд необхідно здійснювати у відкритому судовому засіданні суддею одноособово, за участю прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілого.
Клопотання прокурора про надання органу пробації доручення про складання досудової доповіді підлягає задоволенню відповідно до ст. 314-1 КПК України.
Вирішуючи клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вислухавши учасників процесу, суд робить нижченаведений висновок.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім іншого, запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
З положень ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України слідує, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
У підготовчому судовому засіданні встановлено, що 19.12.2024 року ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 продовжено до 13.02.2025 року.
Підготовче судове засідання відбувається згідно з правилами, передбаченими КПК України, для судового розгляду (ч. 2 ст. 314 КПК України). У ході судового розгляду кримінального провадження вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України, якою, зокрема, врегульовано порядок застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК України ). Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою (ч. ч. 3, 5 ст. 199 КПК України ).
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні (п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України).
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).
Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Сторона обвинувачення у клопотанні посилалась на наявність двох ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Суд погоджується з доводами, наведеними у клопотанні прокурора, про продовження існування ризику переховування від суду. Вказаний ризик суд оцінює з огляду на обставини кримінального провадження та обставини, що стосуються безпосередньо обвинуваченого. Ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинуваченого наслідками, а також суворістю передбаченого покарання, оскільки злочини, у яких обвинувачуються ОСОБА_3 , передбачають покарання у виді позбавлення волі. Отже, фактичні дані кримінального провадження та особисті обставини щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у сукупності дають підстави суду дійти висновку про наявність ризику переховування від суду.
Також, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідка.
При встановленні наявності ризику впливу на свідка, суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).
За таких обставин, ризик впливу на свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідка та дослідження їх судом.
На думку суду, з урахуванням особи обвинуваченого, є велика вірогідність того, що він, перебуваючи на волі, буде мати реальну можливість впливати на свідка у кримінальному провадженні задля спонукання його до надання неправдивих свідчень, введення суду в оману та викривлення відомостей, які мають значення для даного кримінального провадження.
Оцінюючи можливість застосування щодо обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, суд бере до уваги наведені вище характеристики кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , та вагомість встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
При цьому, суд не вирішував ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не оцінював докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначив, що причетність осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Виходячи з наведеного вище та згідно зі ст.ст. 7-9 КПК України, якими визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів свідчать про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні яких останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких слідчим суддею було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статтей , які інкриміновані обвинуваченому, останній може переховуватись від суду, впливати на свідків. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжних заходів обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Отже, виходячи з положень ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ч. 1 ст. 197 КПК України, згідно з якими строк застосування запобіжних заходів, в тому числі, і тримання під вартою або продовження тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів, обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, та спрямовані на уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а тому суд робить висновок про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 .
При цьому необхідно зауважити, що суд ґрунтується на принципі презумпції невинуватості та не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміновані обвинуваченим діяння.
У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів у виді домашнього арешту, застави, оскільки перебування обвинуваченого на волі на даному етапі створює реальну небезпеку для свідків та може перешкодити досягненню завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.
Таким чином, даних про наявність підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою, судом за результатом розгляду клопотань прокурора та заперечень сторони захисту не встановлено.
Докази, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору суду не надані.
Вирішуючи питання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд з огляду на усталену практику ЄСПЛ ураховує не лише потреби конкретної особи, а й загальні суспільні інтереси, які, зважаючи на велику суспільну небезпечність інкримінованих злочинів, вимагають більш суворого підходу.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, а також те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, що потягло за собою загибель людини, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.
Таким чином, суд вважає за необхідне продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави відносно ОСОБА_3 на 60 днів до 12 квітня 2025 року включно з утриманням його в державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 177, 314-316 КПК України, суд, -
Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .
Продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 на 60 днів до 12 квітня 2025 року включно з утриманням його в державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Відмовити в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу .
Викликати для участі в судовому засіданні прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілого.
Доручити Ніжинському РС №2 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області скласти та подати до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .
Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі у місця ув`язнення, органу пробації направити для виконання.
Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1