УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року

м. Київ

справа № 678/1153/23

провадження № 51-610 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 липня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 липня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту набрання вироком в законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк призначеного покарання термін його попереднього ув`язнення з 05 червня 2023 року до дня вступу вироку в законну силу.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою залишено до набрання вироком чинності.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 05 грудня 2024 року вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 липня 2024 року змінено.

Виключено з вироку суду призначення ОСОБА_5 остаточного покарання із застосуванням ст. 71 КК України, постановлено вважати останнього засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

В решті вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 05 червня 2023 року, близько 21 год, перебував у будинку АДРЕСА_1 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_6 та спільним знайомим ОСОБА_7 , де вживали алкогольні напої. На ґрунті неприязних відносин між останнім та ОСОБА_5 виникла бійка, під час якої у ОСОБА_5 виник умисел на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи умисно та усвідомлено, взяв із полиці у праву руку кухонний ніж, яким наніс один проникаючий удар в ділянку черевної порожнини ОСОБА_7 , чим спричинив потерпілому тяжке тілесне ушкодження, після чого покинув місце події.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Доводи скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки, на його думку, застосування засудженим фізичної сили відбулося в стані сильного душевного хвилювання, що виникло на ґрунті подружньої зради, протизаконного насильства, тяжкої образи та особистих неприязних відносин між останнім та потерпілим ОСОБА_7 . Вказує, що за наявності належних та допустимих доказів, судами дії засудженого не було перекваліфіковано на ст. 123 КК України. Крім цього зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців, у своєму рішенні не мотивував, чому за наявності обставин, які пом`якшують покарання, призначив ОСОБА_5 покарання наближене до максимальної межі санкції статті.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення вини засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань потерпілого ОСОБА_7 , з яких слідує, що перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, між ним та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, в ході якого останній схопив кухонний ніж та навмисно наніс йому один удар в ділянку живота;

- свідка ОСОБА_6 , яка вказала, що не була безпосереднім очевидцем подій, оскільки перебувала в іншій кімнаті, однак чула крики ОСОБА_7 , який сидів на кухні разом з ОСОБА_5 , з проханням викликати швидку допомогу. Після цього, вона вийшла на вулицю та побачила потерпілого, який лежав біля гаража зі слідами крові на одязі. Крім того зазначає, що протягом дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 неодноразово виникав словесний конфлікт. Також стверджує, що жодних інтимних відносин, як про це вказує ОСОБА_5 , між нею та ОСОБА_7 не було;

- висновку експерта № 135 від 20 червня 2023 року, згідно якого виявлене на тілі ОСОБА_5 тілесне ушкодження не могло утворитись 05 червня 2023 року. Дані викладені у вказаному висновку підтвердив судово-медичний експерт ОСОБА_8 під час судового засідання;

- висновку експерта № 136 від 19 липня 2023 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 наявне тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного ушкодження передньої черевної стінки з ушкодженням внутрішніх органів: множинні наскрізні рани тонкої кишки, множинні різані рани брижі тонкої кишки, за очеревина гематома; травматично-геморагічний шок І ступеня, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходяться в прямому причинному зв`язку з подіями, які мали місце 05 червня 2023 року;

- висновку судово-психіатричного експерта № 412 від 21 червня 2023 року, з якого слідує, що підозрюваний ОСОБА_5 на період вчинення інкримінованого кримінального правопорушення виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю - синдром залежності, при цьому усвідомлював свої дії та міг керувати ними;

- висновку судово-психіатричного експерта № 530 від 02 серпня 2023 року про те, що ОСОБА_5 на період вчинення інкримінованого кримінального правопорушення в стані фізіологічного афекту, фрустрації, психічного стресу не знаходився, а тому підстав для кваліфікації його дій, як таких, що були вчинені в стані «сильного душевного хвилювання» немає. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що емоційний стан ОСОБА_5 змінився під дією вжитого алкоголю (результат виявлено 2,1 % проміле).

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім того, суд першої інстанції критично оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_5 в частині того, що 05 червня 2023 року ОСОБА_7 наніс йому кілька ударів по обличчю та ребрах, після того як він застав останнього та свою співмешканку ОСОБА_6 у ліжку, а також, що нанесення ним тілесних ушкоджень ножем в область живота потерпілого відбулися з почуття ревнощів в стані сильного душевного хвилювання, оскільки зазначене спростовується зібраними та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_6 , висновками судово-психіатричного експерта № 530 від 02 серпня 2023 року та № 82 від 07 лютого 2024 року.

Не знайшли свого підтвердження й доводи захисника ОСОБА_4 щодо необхідності кваліфікації дій засудженого за ст. 123 КК України, адже, як зазначалося вище, з досліджених у судовому засіданні доказів не вбачається, що ОСОБА_5 під час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення діяв у стані сильного душевного хвилювання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 ,який раніше неодноразово судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставин, які обтяжують покарання, - рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців та на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Не погодившись із вироком суду сторона захисту подала апеляційні скарги.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційних скарг сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України.

При цьому, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, суд проаналізував доводи апеляційних скарг сторони захисту, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, при цьому змінив вирок в частині призначеного покарання, виключивши ОСОБА_5 покарання із призначенням ст. 71 КК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ст. 123 КК України вказавши при цьому, що встановлені фактичні обставини щодо вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення підтверджуються наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом доказами.

Крім того, вказаний суд зазначив, що для застосування ст. 123 КК України необхідно аби стан сильного душевного хвилювання був викликаний протизаконним насильством або тяжкою образою з боку потерпілого. Лише наявність зазначених обставин може свідчити про вчинення вказаного кримінального правопорушення. При цьому, характерним для таких злочинів є заподіяння шкоди потерпілому не з метою захисту від його протиправних дій, а у зв`язку з тяжкою образою внаслідок непристойної поведінки, яка особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Як було встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 протягом всього дня вживали алкогольні напої і були в стані алкогольного сп`яніння, а тому саме цей фактор вплинув на дії обвинуваченого по відношенню до потерпілого.

При цьому, суд апеляційної інстанції також погодився, що при призначенні ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, судом першої інстанції було враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався захисник, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд належним чином перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту та спростував їх посилання щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність допущених, на їх думку, під час дослідження доказів та при їх оцінці судом першої інстанції, а також доводи стосовно невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 липня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3