Справа №577/289/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - Кравченко
Номер провадження 11-кп/816/557/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянула у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/289/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2024 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою прокурору в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відмовити, а застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не можуть запобігти доведеним під час розгляду ризикам. Захисник вважає недоведеним ризик переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки саме лише обвинувачення у вчиненні злочину та суворість передбаченого нормами закону покарання не є підтвердженням цього ризику. Крім того, у клопотанні прокурора та оскаржуваному судовому рішенні відсутні обґрунтування готування чи планування обвинуваченого до вчинення інших кримінальних правопорушень. У більшості випадків право ОСОБА_6 на апеляційне оскарження реалізується формально, оскільки встановлений КПК короткий строк розгляду апеляційної скарги (апеляційні скарги на ухвалу слідчого судді розглядаються не пізніше, як через 3 дні після надходження матеріалів справи) є виправдано стислим та мав би захистити особу від незаконного та необґрунтованого рішення слідчого судді щодо перебування під вартою, втім вказаний строк щоразу порушується, тобто ОСОБА_6 не надається можливість реалізувати право на апеляційне оскарження у передбаченому законом порядку.

У Конотопському міськрайонному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 152 КК, судовий розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою не завершений, тому прокурор звернувся з відповідним клопотанням про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2024 обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до 07.02.2025. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурор в достатній мірі довів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 152 КК, і доведеність та обґрунтованість цього обвинувачення можуть бути вирішені виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_6 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого на даній стадії провадження для запобігання цим ризикам до закінчення судового розгляду по суті пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, тому доводи апеляційної скарги останнього щодо фальсифікації ряду доказів у кримінальному проваджені, його непричетності до вчинення певних злочинних дій, на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_6 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим у інкримінованих правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, характер та ступінь суспільної небезпечності цих злочинів, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, враховуючи кількість епізодів протиправних дій, що інкримінуються ОСОБА_6 , фактичні обставини їх вчинення, наявність у обвинуваченого непогашених судимостей, одне з яких за особливо тяжкий злочин.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про надмірну тривалість знаходження його підзахисного під вартою, то дана обставина дійсно має місце.

Однак, затримка судового розгляду обвинувального акта у розумні строки викликана насамперед об`єктивними чинниками, зокрема, необхідністю дослідження значного обсягу доказів, в тому числі проведення допитів потерпілих, свідків, які ускладнені у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану, а також поведінкою самого обвинуваченого, який категорично відмовляється продовжувати слухати справу під час повітряних тривог, які на території Сумської області оголошуються по декілька разів на день та є довготривалими тощо.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на менш суворий, ніж тримання під вартою, оскільки наявність справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, у даному конкретному випадку поки ще переважає принцип поваги до особистої свободи, що вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес для забезпечення такого стандарту (рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції»).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення ОСОБА_6 , ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілих від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, твердження захисника ОСОБА_8 щодо порушення права ОСОБА_6 на апеляційне оскарження у передбаченому законом порядку також не знайшли свого підтвердження.

Так, на підставі ч. 5 ст. 394 КПК, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_8 була оскаржена ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, яка до апеляційного суду надійшла 16.12.2024 та того ж дня була розподілена судді-доповідачу. Також 16.12.2024 за допомогою електронної пошти на виконання вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК, суддею-доповідачем невідкладно було витребувано з суду першої інстанції необхідні для апеляційного розгляду скарги захисника ОСОБА_8 копії оскаржуваної ухвали та клопотання прокурора про продовження обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

06.01.2025 в перший робочий день після відпустки, яка тривала з 18.12.2024 до 03.01.2025, суддею-доповідачем було відкладено розгляд даного апеляційного провадження на найближчу можливу дату (29.01.2025) з урахуванням інших призначених засідань і того ж дня була постановлена дана ухвала.

Враховуючи вищевикладене, матеріалами даного провадження підтверджується, що розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2024 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 відбувся у максимально можливі строки, а тому судом не було допущено порушення права обвинуваченого на апеляційне оскарження вказаної ухвали суду.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення, оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2024 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3