Справа №523/6756/24
Провадження №1-кп/523/717/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходяться матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Під час судового розгляду, на адресу суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 щодо скасування арешту на майно, яке він просить задовольнити з підстав викладених у ньому та просить проводити судове засідання без його участі.

Суд, розглянувши клопотання у відсутність власника майна та його представника, з`ясувавши думку прокурора ОСОБА_3 , яка не заперечувала щодо задоволення вищевказаного клопотання адвоката ОСОБА_6 , при цьому додала, що під час досудового розслідування даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.12.2023р. було накладено арешт на майно, в тому числі на мобільний телефон, виданий ОСОБА_7 , який визнаний речовим доказом, думку захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 та самого обвинуваченого, які підтримали думку прокурора, приходить до наступних висновків.

Положеннями ст.ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

Так до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польши» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n.50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Далі, статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Крім того, згідно Узагальнення ВССУ від 07.02.2014р., арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Щодо осіб, які не є підозрюваними, обвинуваченими, або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Відповідно до ст.13 Конституції України «Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

З огляду на вищевказані вимоги Кримінально-процесуального Законодавства України, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист

прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Приймаючи, до уваги обставини про те, що наданими матеріалами доведено, що ОСОБА_7 є добросовісним власником майна, приймаючи до уваги те, що органами досудового розслідування та прокурором не надано доказів на підтвердження того, що скасування арешту майна перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене, а також зберігати на собі сліди кримінального правопорушення і не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, враховуючи, що ОСОБА_7 не був присутній при розгляді клопотання про арешт майна та був позбавлений можливості висловити свою думку по заявленому стороною обвинувачення клопотанню про арешт майна, при цьому, у зазначеному кримінальному провадженні не має будь-якого процесуального статусу та на даний час, ОСОБА_7 як власник мобільного телефону позбавлений можливості користування останнім, що ускладнює організацію його побуту, суд вважає, що підстави для накладення арешту на майно вилучене під час слідчих дій на даний час відпали, тому клопотання про скасування арешту підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.174, 369-372 КПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про скасування арешту на мобільний телефон - задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.12.2023р. (справа №947/37240/23, провадження 1-кс/947/16359/23) в частині заборони розпорядження та користування мобільним телефоном марки «Iphone 13 Pro max» з сім-карткою «Київстар» - скасувати, вищевказаний мобільний телефон із сім-картою повернути за належністю ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1