Номер провадження: 11-кп/819/243/25 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 766/1474/23 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/1474/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області 03 лютого 2025 року, якою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

продовжено строк тримання під вартою до 03 квітня 2025 року включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000537 від 20.11.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.02.2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою до щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 03.04.2025 року включно.

Цією ж ухвало відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого та захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, захисник ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з реальним позбавленням волі та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, ухваленням її з істотним порушенням вимог КПК України.

Апелянт зазначає про відсутність доказів на підтвердження обґрунтованої підозри та обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Крім того, апелянт указує, що суд першої інстанції припустився істотного порушення процесуального права, оскільки розглянув клопотання, яке було подано стороною обвинувачення прокурором, який не має та не мав процесуальних повноважень на вчинення таких процесуальних дій, так як на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження не був включений до групи прокурорів та не здійснював процесуального нагляду на стадії досудового розслідування. Отже, в судовому засіданні Херсонського міського суду Херсонської області 03.02.2025 року від імені сторони обвинувачення брала участь особа, яка не мала підстав для набуття відповідного процесуального статусу.

Також апелянт посилається на відсутність доказів, якими б підтверджувалось існування ризиків, зазначених в клопотанні прокурора.

Зокрема, зазначає про незадовільний стан здоров`я підзахисного ОСОБА_7 в умовах утримання в СІЗО, вказує на наступні діагнози:

- цукровий діабет I типу, компенсований (Е10.0);- діабетична ангіопатія (Е10.5);

- діабетична ретинопатія (Е10.3);- діабетична полінейропатія (Е10.4);

- хронічний гастродуоденіт у стадії нестійкої ремісії (К29.9); - хронічний панкреатит у нестійкій ремісії (К84.0).

Дані хвороби потребують постійного амбулаторного нагляду та дотримання строгого лікування, щоб уникнути погіршень стану здоров`я. При погіршення стану (декомпенсації діабету, ускладнення зору, сильний біль у ШКТ) може знадобиться госпіталізація. Лише тільки цукровий діабет потребує постійної інсулін терапії та амбулаторного нагляду за хворим, що в умовах утримання в СІЗО якісно здійснити неможливо.

Прокурора було належним чином повідомлено про час і місце апеляційного розгляду, тому відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України його неявка не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до приписів ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не завершений, а тому суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

Відповідно до вимог ч.3 ст.199 КПК України, суд при вирішенні питання щодо доцільності подальшого тримання під вартою обвинуваченого, повинен враховувати зокрема таке: чи не зменшилися заявлені ризики або чи не з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; встановити наявність обставин, які перешкоджають завершенню провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Указані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились та не припинили існувати.

В клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 зазначено про обґрунтованість висунутого йому обвинувачення, існування ризиків, передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, визначених на досудовому розслідування, які не зменшилися та не припинили існувати та неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, на сьогодні не зменшились і не припинили існувати, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри визначено на стадії досудового розслідування, а можливість оскарження повідомлення про підозру, передбачено на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на недоведеність висунутого обвинувачення ОСОБА_7 та його причетність до вчинення кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, є безпідставними, оскільки докази, якими обґрунтовується обвинувачення, тобто доводиться вина особи, підлягають перевірці під час розгляду кримінального провадження по суті, а оцінка зазначеним доказам дається в судовому рішенні, яким і закінчується розгляд кримінального провадження по суті.

Тобто, вмежах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність вини особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Тому доводи апелянта про необґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,позбавлені підстав.

Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, яке відносить до злочинів проти основ національної безпеки України, за вчинення якого, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої.

Крім того, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, цілком слушно взяті до уваги тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 в разі доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, дані про його особу вік, стан здоров`я, відсутність беззаперечних відомостей про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, оскільки наявність у нього зареєстрованого шлюбу та місця проживання, не зменшує заявлених ризиків.

Вищевказане в своїй сукупності, вказує на наявність ризиків, які були підставами для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , які на час розгляду клопотання прокурора не зменшилися і не припинили існувати, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам його можливого впливу на свідків, з метою зміни ними показань, та можливості переховування від суду.

Що ж до доводів апеляційної скарги захисника про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 то вказана обставина не є визначальною для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, відповідно до п.2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019р. №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст.8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012р. №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014р. №1348/5/572.

Відповідно до п.3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10 лютого 2012р. №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З відповіді філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеських областях від 10.02.2025 року, яку надано на запит захисника, випливає, що ОСОБА_7 знаходиться під постійним медичним наглядом фахівців Миколаївської міської медичної частини з 04.04.2023 року. Загальний стан його здоров`я компенсований. Ургентної допомоги за межами СІЗО не потребує.

Враховуючи викладене, твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Саме продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Апеляційний суд зазначає, що суспільний інтерес у цій справі полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а тому слід забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам, які можуть наступити в разі зміни йому запобіжного заходу, а саме можливості переховування від суду з метою уникнення покарання, перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою зміни ними показань. Для відмови в звільненні особи з-під варти застосовуються принципи конвенційного прецедентного права, такі як ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ «Штегмюллер проти Австрії» 1969р.); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ «Вемгофф проти Німеччини» 1968р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі Харченко проти України від 10.02.2011р). У справі «Москаленко проти України» (рішення від 20.05.2010р. п.36) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013р. у справі «Волосюк проти України»). При цьому, докази того, що обставини, які були прийняті судом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з часом змінились, обвинуваченим та його захисником не надані.

Крім того, слід наголосити, що ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991р. вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Із вказаного рішення Європейського суду вбачається, що попереднє ув`язнення може бути застосоване до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення. При цьому суд враховує відсутність можливості без продовження строку тримання під вартою, встановити обставини, що мають значення в кримінальному провадженні, та що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Судом враховано вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , які не перешкоджають подальшому триманню під вартою, а відомостей про зворотне стороною захисту не надано.

Існуючи соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, що він одружений, має постійне місце проживання, на які посилається захисник, є недостатніми для того, щоб гарантувати його належну процесуальну поведінку.

А тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам ухилитися від суду й перешкоджати кримінальному провадженню, суд визнав доцільним продовжити дію обраного щодо обвинуваченогоОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що суд розглянув клопотання про продовження строку тримання під вартою, яке було подано прокурором, який не мав на це процесуальних повноважень, є неприйнятними з огляду на таке.

Згідно положень статті 37 КПК України, якщо прокурор, який у відповідному кримінальному провадженні здійснює повноваження прокурора, не може їх здійснювати через задоволення заяви про його відвід, тяжку хворобу, звільнення з органу прокуратури або з іншої поважної причини, що унеможливлює його участь у кримінальному провадженні, повноваження прокурора покладаються на іншого прокурора керівником відповідного органу прокуратури.

Постановою Херсонської обласної прокуратури від 15.08.2024 року внесено зміни до складу групи прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0000537 від 20.11.2022 щодо ОСОБА_7 та включено до складу групи - прокурора ОСОБА_8 який має процесуальні повноваження бути представником публічного обвинувачення у судовому засіданні.

Тобто, вказаною постановою, з посиланням на ст.37 КПК України прокурором було внесено відповідні зміни в групу прокураторів, що цілком відповідає вимогам КПК України та не виключає участь прокурора ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні.

Інші обставини, на які посилається захисник були відомі суду першої інстанції на час розгляду клопотання та цілком враховані при прийнятті відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене, будь яких порушень процесуальних прав обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема права на захист, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, апеляційним судом не встановлено.

Оскаржувана ухвали суду першої інстанції постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 належить залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області 03 лютого 2025 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 03 квітня 2025 року включно залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4