Провадження №1-в/127/1108/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України.

Клопотання обґрунтовує тим, що за вироком суду його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Строк відбуття ним виду карально-ізольованого заходу примусу, не вважається виконанням набравшого законної сили обвинувального вироку. Тому, засуджений ОСОБА_4 просив суд на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності обвинувального вироку.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в режимі відеоконференції, клопотання підтримав з викладених в ньому підстав.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 підтримала клопотання ОСОБА_4 та просила суд його задовольнити з підстав викладених в клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що законних підстав для задоволення клопотання засудженого немає. Вважає, що клопотання не обґрунтоване та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Заслухавши пояснення засудженого, враховуючи думку його захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_4 засуджено вироком Верховного суду Автономної республіки Крим від 17.03.1998 року за ст. 93, п.п. «б», «е» з», ч. 3 ст. 206, ч. 2 ст. 86 , ч. 1 ст. 142, ч. 2,3 ст. 222 КК України до покарання у вигляді смертельної кари розстрілу.

Ухвалою Верховного суду України від 14 травня 1998 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 17 березня 1998 року щодо ОСОБА_4 змінено, на підставі ст.. 42 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст..ст. 93 п.п.»б,е,з», 142 ч.1, 86 ч.1, 222 ч.1, 222 ч.3 КК України, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у вигляді смертної кари рострілу з конфіскацією всього його майна.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 29 червня 2000 року вирок судової колегії кримінальних справах Верховного суду Автономної Республіки Крим від 17 березня 1998 року щодо ОСОБА_4 змінено - розстріл, призначений ОСОБА_4 змінено на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року ОСОБА_4 засудженому вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 17 березня 1998 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 04 листопада 1997 року по 14 травня 1998 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання за вказаним вироком суду у виді довічного позбавлення волі в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в ДУ «Вінницька УВП (№1)».

Статтею ст. 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

За змістом ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Частиною 6 статті 80 КК України давність не застосовується у разі засудження за катування, передбачене частиною третьою статті 127, злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 і частиною першою статті 442 цього Кодексу.

Виконання вироку це завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що набрав законної сили, звертається до виконання і безпосередньо реалізуються рішення суду (в тому числі й щодо призначеного покарання) та вирішуються питання, що виникають у зв`язку зі зверненням вироку до виконання і його виконанням.

Одним з принципів кримінального процесу є обов`язковість вироку, ухвали і постанови суду, згідно з якою вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість судового рішення є конституційним принципом правосуддя, що знайшов закріплення в п. 9 ст. 129 Конституції України. Статтею 382 КК України встановлена кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення.

З аналізу вищевикладеного можна зробити висновок, що положення закону, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в Кримінальному кодексі України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що невчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

З огляду на зміст заявленого клопотання та досліджені судом матеріали провадження та матеріали особової справи, слід зробити висновок про те, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_4 засуджено до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, оскільки встановлено, що вирок суду виконується, на виконання вироку суду ОСОБА_4 перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Однак, ч. 1 ст. 80 КК України, яка регулює звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, визначає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строки визначені у пунктах з 1 по 5 ч. 1 ст. 80 КК України.

Засуджений необґрунтовано та безпідставно посилається на п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України і вважає, що на нього розповсюджується строк давності виконання обвинувального вироку.

Разом з тим, ОСОБА_4 свідомо залишає поза увагою те, що він не є особою засудженою до строкового позбавлення волі, а є засудженим до окремого виду покарання довічного позбавлення волі, який статтею 51 КК України віднесено з позбавленням волі на певний строк до різних видів покарань.

Частина 1 ст. 80 КК України зі всіма пунктами до ОСОБА_4 взагалі не застосовується.

Як передбачено ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Вирішуючи вказане, а саме питання застосування давності до ОСОБА_4 як до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, суд зазначає, що у справі відсутні будь-які правові підстави стверджувати про не те, що закінчення строків давності виконання обвинувального вироку, а й правові підстави для початку перебігу будь-якого строку, або розгляду питання застосування інституту давності виконання обвинувального вироку.

Вирок щодо ОСОБА_4 виконується. ОСОБА_4 відбуває покарання на підставі вироку, що набрав законної сили.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку строк давності виконання обвинувального вироку суду застосуванню не підлягає, а доводи засудженого щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норми кримінального закону.

Відтак, твердження засудженого ОСОБА_4 , який на даний час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька УВП (№1), викладені ним у письмовому клопотанні є хибними, в зв`язку з чим суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого засудженим клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. 80 КК України, ст. 87, 64, 80, 382 КК України, ст. 129 Конституції України, ст. 152 КВК України, ст. ст. 370, 537, 539 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: