ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №639/295/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1728/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 436-2 КК України
УХВАЛА

Іменем України

05 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора ОСОБА_8 задоволено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 436-2 КК України, в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 30 серпня 2024 року включно.

На підставі абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначено цим обвинуваченим розмір застави у кримінальному провадженні.

Встановлено строк дії ухвали до 30 серпня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подав апеляційні скарги, в яких просив скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року, якою повністю відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Доводи апеляційних скарг мотивовані тим, що сторона обвинувачення при складенні письмового повідомлення про підозру, при складенні обвинувального акту та при зверненні до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було дотримано стандарту «достатніх підстав (доказів)» в частині, зокрема, встановлення наявності в діяннях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторін складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

При цьому, до клопотання прокурором взагалі не було додано жодних доказів на підтвердження тези про обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому встановити чи відповідають дійсності викладені в клопотанні обставини немає можливості.

В той же час, суд при постановленні оскаржуваної ухвали залишив поза увагою недоведеність стороною обвинувачення наявності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні інкримінованого обвинуваченим злочину, а також суд не звернув увагу на те, що до суду першої інстанції прокурором до клопотання взагалі не було додано жодних доказів на підтвердження тези про обґрунтованість обвинувачення, а тому незрозуміло на підставі яких доказів колегією суддів було зроблено висновок про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 могли бути причетними до вчинення злочину, що розслідується.

Крім того, захисник зазначав, що прокурором не було доведено існування на даному етапі кримінального провадження жодного реального ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, суд погодився із викладеними прокурором у клопотанні доводами щодо наявності за сторони обвинувачених ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та не прийняв до уваги доводи захисника в частині, що спростовують ці ризики.

Також захисник звертав увагу на те, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 436-2 КК України є необґрунтованим та безпідставним.

Захисник звертав увагу на наявність у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків за місцем його проживання та хорошої репутації, має власну родину, на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей: син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю, донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також дружина ОСОБА_12 у зв`язку з втратою роботи та матір ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка в силу свого віку потребує допомоги, догляду та піклування.

ОСОБА_6 має повну вище освіту, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, судимостей не має, на обліку в психологічному чи наркотичному диспансері не перебуває.

ОСОБА_6 є пенсіонером МВС України, неодноразово був удостоєний державними нагородами та грамотами.

Також, захисник зазначав обставини, які позитивно характеризують особу ОСОБА_7 , та які, на думку сторони захисту, свідчать про відсутність будь-яких ризиків з його сторони.

Зокрема, ОСОБА_7 має вищу освіту, міцні соціальні зв`язки, є зразковим сім`янином та має хорошу репутацію.

ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації в м. Харкові, перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , виховують доньку.

ОСОБА_7 є пенсіонером МВС України, неодноразово був удостоєний державними нагородами та грамотами.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, сторони кримінального провадження в судове засідання не з`явилися. Захисник та прокурор подали заяви про розгляд апеляційних скарг за їх відсутності.

Враховуючи, що неявка учасників не перешкоджає судовому розгляду, розгляд проведено за їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинувачених та їх захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції враховано реальне існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та оцінено в сукупності обставини, визначені статтею 178 КПК України, а саме: 1) тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_7 , у разі визнання його винними у вчиненні інкримінованого особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та ОСОБА_6 , у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 436-2 КК України; 2) вік та стан здоров`я обвинувачених, які тяжких захворювань чи інвалідності не мають; 3) відомості про особу обвинувачених, які мають постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки у місці постійного проживання.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, а ОСОБА_6 ще обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, за яке передбачене покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Отже, з урахуванням ведення війни, дії, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають реальну загрозу суспільному інтересу, який полягає у здійсненні оборони російській агресії.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, наявність у них утриманців, репутації обвинувачених за останнім місцем роботи, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання їх під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованого обвинуваченим злочину, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від противоправних дій.

Доводи апеляційних скарг щодо не визначенні розміру застави, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення у даному кримінальному провадженні застави при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: