УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 314/4078/23

провадження № 51-5192ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області

від 06 травня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня

2024 року у кримінальному провадженні № 0000313 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 травня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 1 ст. 115 КК і засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовослужбовцем, проходячи військову службу за мобілізацією на посаді стрільця (помічника кулеметника) 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 5 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України,

18 червня 2023 року у період часу з 13:00 до 14:00, перебуваючи поза службою у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання у приміщенні буд.

АДРЕСА_1 , під час конфлікту зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, завдав не менше шести ударів правим кулаком та не менше п`яти ударів ногами, взутими у військові черевики з високими берцями (розмовне "берці"), по голові, тулубу, рукам та ногам ОСОБА_6 , спричинивши їй тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці події.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що дії його підзахисного кваліфіковані неправильно, оскільки умислу

на вбивство потерпілої в нього не було, попередньо між ними неодноразово виникали суперечки, під час яких вони застосовували насильство одне до одного, але це ніколи не призводило до тяжких наслідків. Стверджує, що в діях ОСОБА_5 наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження,

що спричинило смерть потерпілої. Як зазначає захисник, ОСОБА_5 під час завдання тілесних ушкоджень потерпілій не застосовував ніяких знарядь, які б підвищували ймовірність спричинення смерті людини; більш того, коли йому повідомили, що потерпіла померла, не повірив та намагався двічі за допомогою холодної води повернути її до свідомості. Крім того, вважає, що призначене його підзахисному покарання є надто суворим. Звертає увагу на наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме визнання вини, щирого каяття, активного сприяння слідству у розкритті злочину, а також даних, що характеризують особу ОСОБА_5 , зокрема, те, що він раніше не судимий, до скоєного працював, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, має малолітнього сина, на час затримання проходив службу у ЗСУ, за місцем служби характеризується добре. Стверджує, що покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років буде достатнім

для ОСОБА_5 та відповідатиме принципам індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_5

в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, обґрунтовано послався

на: показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 18 червня 2023 року із відеозаписом, стенограмою та фототаблицями до нього, протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 18 червня 2023 року, висновку експерта № 170 від 19 липня 2023 року, довідці до форми № 106/о 3 170 від 18 червня 2023 року, протоколі проведення слідчого експерименту

від 20 червня 2023 року із відеозаписом до нього, висновках експертів

№ СЕ-19/108-23/10284-ФХД від 05 липня 2023 року, № СЕ-19/108-23/12945-ФХД та

№ 06-Д від 24 серпня 2023 року, № 2098 від 07 липня 2023 року, № 2294 та № 2100

від 14 липня 2023 року, № 3257 та № 3256 від 25 серпня 2023 року, № 2099 від 17 липня 2023 року, № 1087п від 20 червня 2023 року, висновку КНП "Вільнянська багатопрофільна лікарня" ВМР щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, № 131 від 18 червня 2023 року, висновку судово-психіатричного експерта № 249 від 24 липня 2023 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи захисника про те, що дії його підзахисного кваліфіковані неправильно та що

в них вбачається склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано вказав на їх безпідставність.

Так, ч. 1 ст. 115 КК визначає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним

при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

При цьому варто зазначити, що умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті людини і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Також слід враховувати, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів особа обирає відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Як убачається з ухвали, апеляційний суд ствердив про те, що ОСОБА_5 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачав його суспільно небезпечні наслідки. Про це, як зазначив суд, свідчить значна кількість тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілій, їх характер та локалізація, спричинення обвинуваченим із достатньою силою численних ударів руками та ногами, взутими

у берці, які є військовим взуттям масивного типу на шнурках з твердим передком,

в життєво важливі органи потерпілої, коли остання зі свого боку не чинила будь-якого опору, тривалість часу, протягом якого продовжувалось побиття потерпілої.

ОСОБА_5 свідомо припускав настання смерті потерпілої, оскільки після її побиття не надав їй будь-якої допомоги. Із показань свідка ОСОБА_9 встановлено, що він, прийшовши до ОСОБА_5 та зайшовши до будинку, побачив, що ОСОБА_16 лежить у калюжі крові, хрипить, тобто була ще живою і потребувала термінової медичної допомоги; вийшовши на двір, свідок вимагав від ОСОБА_5 викликати швидку медичну допомогу, на що останній висловився на його адресу нецензурною лайкою та вигнав з двору.

Також суд вказав на те, що після заподіяння потерпілій не менше, ніж 11 ударів, завданих із значною силою, в тому числі і у життєво важливі органи, обвинувачений залишив лежати її на підлозі в кімнаті, а сам вийшов на вулицю, де розпивав пиво,

до потерпілої не заходив і її станом не цікавився; обвинувачений взагалі не намагався надати хоча б якусь допомогу потерпілій та швидку допомогу не викликав; на питання апеляційного суду ОСОБА_5 не зміг пояснити, які фактори, обставини чи умови він приймав до уваги, які б давали йому обґрунтовані підстави вважати, що смерть ОСОБА_16 не настане; обвинувачений заявив, що під час завдання ним тілесних ушкоджень він був сильно розлючений і про це не думав, тим самим, на глибоке переконання суду, ОСОБА_5 свідомо припускав настання смерті потерпілої,

що свідчить на наявність у обвинуваченого умислу по відношенню до настання смерті ОСОБА_16 .

З огляду на зазначене колегія суддів касаційного суду приходить до висновку,

що сукупністю наведених у вироку доказів підтверджено те, що поведінка засудженого та потерпілої, яка передувала події, механізм, характер, послідовність, рішучість і динамічність дій ОСОБА_5 , кількість ударів (не менше шести ударів кулаком та

не менше п`яти ударів ногами), спосіб заподіяння (в тому числі, ногами, взутими

у військові черевики з високими берцями) та локалізація тілесних ушкоджень (в тому числі, голова потерпілої), безумовно свідчать про спрямованість дій засудженого саме на позбавлення життя потерпілої.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно,

про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі.

Що стосується доводів захисника про суворість призначеного ОСОБА_5 , то вони є безпідставними.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне

й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше

не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується негативно, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України,

за місцем служби характеризується позитивно, під наглядом нарколога та психіатра не перебуває, позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні обвинуваченого, а також взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання покарання, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК з реальним його відбуванням.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника, в тому числі в частині призначеного покарання, вказав на правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів ствердила про те,

що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області

від 06 травня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3