Справа № 953/2391/20
Провадження № 1-кс/953/5302/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю потерпілого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові заяву потерпілого ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 від участі у кримінальному провадженні № 0001181 від 10.07.2019 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м. Харкова, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364; ч. 4 ст. 366 КК,

встановив:

У провадженні судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001181 10.07.2019 р., за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, будучи службовою особою, представником влади та зловживаючи посадовим становищем, 18-21 жовтня 2013 року вчинив ряд дій, у тому числі підроблення офіційного документа, спрямованих на припинення (погашення) права власності ОСОБА_3 на 40/100 нежитлової будівлі, літ. А-1, загальною площею 217,1 м2, розташованої по АДРЕСА_2 , яка належала потерпілому на праві спільної часткової власності з громадянами Італії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у зв`язку зі знищенням будівлі. Припинення (погашення) права власності ОСОБА_3 на це нерухоме майно ОСОБА_5 , діючи в особистих інтересах та інтересах Харківської міської ради, зареєстрував з порушенням установленого законом порядку за відсутності заяви власника, яка згідно ч. 2 ст. 349 Цивільного кодексу України була обов`язковою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і припинення права власності на зазначеній вище підставі.

Унаслідок дій обвинуваченого Харківській міській раді як єдиному власнику земельної ділянки загальною ринковою вартістю станом на 10.04.2013 р. 1 252 000 грн, на якій була розташована знищена нежитлова будівля, що належала ОСОБА_3 та громадянам Італії, перейшло право на безперешкодне передання цієї ділянки у власність третім особам. Вчиненим ОСОБА_5 службовим злочином ОСОБА_3 завдано тяжких наслідків у виді матеріальної шкоди на суму 500 800 грн.

Потерпілий у справі ОСОБА_3 заявив судді ОСОБА_4 відвід, в обґрунтування посилаючись на порушення суддею встановленої законом процедури дослідження доказів у справі. Мотивуючи заяву, потерпілий посилається на низку документів, поданих ним як докази у кримінальній справі на підтвердження злочинної діяльності ОСОБА_5 та інших службових осіб Харківської міської ради. Зокрема, ОСОБА_3 акцентує увагу на тому, що його право власності на об`єкт нерухомого майна було припинено (погашено) на підставі сфальшованих квитанцій про сплату державного мита і в той час, коли будівля перебувала під арештом, а відтак жоден державний орган і посадова особа не вправі були анулювати зареєстроване право власності. Потерпілий стверджує, що суддя не вивчає і не досліджує у судовому засіданні змісту документів на підтвердження цих та інших обставин, що мають істотне значення для кримінального провадження, а обмежується оголошенням їх номерів і назв. Зазначає ОСОБА_3 і про те, що незважаючи на звернення його до суду з заявою про бажання брати участь у судовому розгляді, у тому числі у допиті свідків, і клопотанням про відкладення судового засідання з 12 травня 2024 року на іншу дату у зв`язку з перебуванням потерпілого на лікуванні, суддя ОСОБА_4 допитала свідка посадову особу Харківської міської ради ОСОБА_8 без його участі.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав свою заяву з наведених у ній доводів і міркувань, докладно аналізуючи письмові докази на підтвердження позбавлення його права власності на зазначене вище майно у протиправний спосіб і вважаючи, що головуюча суддя досліджує ці документи неналежним чином.

Суддя ОСОБА_4 звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд заяви про відвід без її участі у зв`язку із службовою зайнятістю, проти доводів заяви заперечила, вважаючи її необґрунтованою і безпідставною.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду заяви про відвід, у судове засідання не з`явилися, причин свого неприбуття не повідомили і процесуальним правом висловити власну позицію з даного питання не скористалися. За наведених обставин їх неприбуття до суду відповідно до ч. 3 ст. 81 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) не перешкоджає розгляду заяви про відвід.

Розглянувши заяву і додані до неї матеріали, заслухавши потерпілого ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення відводу з огляду на таке.

Право людини на справедливий суд належить до фундаментальних прав людини у сучасній демократичній державі. Забезпечення справедливого правосуддя, що ґрунтується на верховенстві права, є міжнародним зобов`язанням України на підставі низки міжнародно-правових актів, які ратифіковані Україною і становлять частину національного законодавства. Одним із таких документів є Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року (далі Конвенція).

Відповідно до статей 2, 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди під час розгляду справ застосовують як джерела права Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є обов`язковою для виконання.

Стаття 6 ЄКПЛ гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи під час розгляду будь-якого пред`явленого їй кримінального обвинувачення.

Одним зі способів забезпечення даного права є інститут відводу, що полягає у гарантованому кожному учаснику процесу праві за наявності передбачених законом обставин висловити недовіру судді чи складу суду і заперечити про участі цього судді (суддів) у розгляді справи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ безсторонність суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та

поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або

безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію

визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий

та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності

(рішення у справах: «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria) від 24.02.1993 р., п. п. 27, 28, 30; «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland) від 21.12.2000 року, заява № 3958/96, п. 42).

Щодо суб`єктивного критерію, то особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справах: "Ветштайн проти Швейцарії"

(Wettstein v. Switzerland), пункт 43; «Білуха проти України» від 09.11.2006 р., заява № 33949/02, п. 50).

Відповідно до сформованих Судом орієнтирів застосування п. 1 ст. 6 Конвенції з точки зору дотримання стандартів незалежності і безсторонності суду навіть зовнішні прояви мають певну важливість. Іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 р., п. 26). Адже йдеться про довіру, яку суди повинні викликати у громадськості у демократичному суспільстві (рішення у справах: «Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland), п. 42; "Кастілло Альгар проти Іспанії (Castillo Algar v. Spain) від 28.10.1998 р., п. 45).

Разом із тим, під час вирішення питання про те, чи є у конкретній справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати зазначені побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справах: "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), п. 44; «Ферантеллі та Сантанжело проти Італії» (Ferrantelli and Santangelo v. Italy) від 07.08.1996 р., п. 58; «Білуха проти України», п. 52).

Перелік підстав для відводу судді у кримінальному судочинстві законодавець встановлює у ч. 1 ст. 75 КПК. Відповідно до цієї норми процесуального права суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за таких обставин: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Заява ОСОБА_3 не містить аргументованих доводів про існування жодної з наведених вище обставин, які могли б бути процесуальними підставами для відводу судді ОСОБА_4 .

За змістом ст. 81 у взаємозв`язку з вимогами ст. 30, ч. ч. 3, 7 ст. 35, ст. 319 КПК України суддя, розглядаючи питання про відвід іншого судді, не вправі перебирати на себе його процесуальні повноваження і вирішувати питання, що підлягають вирішенню лише під час розгляду справи по суті, у тому числі оцінювати докази щодо обставин, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні. Відповідні дії судді призвели б до порушення вимог п. 1 ст. 6 Конвенції щодо розгляду справи судом, установленим законом.

Натомість під час вирішення відводу суд з`ясовує виключно питання про наявність чи відсутність обставин, які б виключали участь судді у розгляді справи. Сама лише незгода заявника з процесуальними діями чи рішеннями судді не свідчить про існування таких обставин. Задоволенню підлягає лише заява про відвід, обґрунтована підтвердженими фактами, які свідчать про недопустимість здійснення цим конкретним суддею кримінального провадження у силу прямої законодавчої заборони або з точки зору поінформованого та розсудливого стороннього спостерігача ставлять під сумнів його об`єктивність і безсторонність.

Будь-яких обставин, які могли би свідчити про особисту заінтересованість судді ОСОБА_4 , її членів сім`ї чи близьких родичів у кримінальному провадженні та/або викликати обґрунтовані сумніви в її неупередженості, потерпілий у заяві про відвід не наводить і таких обставин за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 суд не знаходить.

Водночас кримінальний процесуальний закон наділяє потерпілого низкою процесуальних можливостей захисту своїх прав і законних інтересів під час судового провадження. Зокрема, він згідно зі ст. 56 КПК України вправі подавати докази, брати участь у їх дослідженні, надавати пояснення, заявляти клопотання, у тому числі про повторний допит свідка за наявності підстав вважати, що у ході допиту деякі питання, які мають істотне значення для кримінального провадження, залишилися нез`ясованими.

Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви потерпілого ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 75, 81, 376 КПК, суд

постановив:

У задоволенні заяви про відвід головуючої судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_4 від участі у кримінальному провадженні №0001181 від 10.07.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , поданої потерпілим ОСОБА_3 , відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде проголошений 25 липня 2024 р. о 09:30 год.