СНІГУРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем України

про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

29 листопада 2024 року м.Снігурівка

справа №485/521/24

провадження № 1-кп/485/83/24

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0002066 щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Херсоні, українця, громадянина України, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України,

установив:

Суть питання, що вирішується

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме на те, що є достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи ступінь тяжкості покарання, може переховуватися від суду з метою уникнення покарання за тяжкий злочин, а також, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме перебуваючи не під вартою, останній може продовжувати співпрацювати з представниками країни агресора. Прокурор вважає, що інші менш суворі запобіжні заходи, не зможуть запобігти уникнути вищевказаних ризиків з боку обвинуваченого.

У жовтні 2024 року на адресу Снігурівського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу. Клопотання мотивовано тим, що він перебуває у слідчому ізоляторі близько одного року, строк тримання під вартою продовжувався 7 разів. Вважає, що ризики на сьогоднішній день перестали існувати та є надуманими, жодним належним доказом не підтверджені. Зазначив, що має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання та роботи, має суттєве погіршення стану здоров`я. у зв`язку з наведеним, просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою, з можливістю проходження лікування, працевлаштування та виховання дітей.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання, просив продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 посилаючись на продовження існування ризиків. У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 просив суд відмовити.

Захисник у судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, посилаючись на те, що ризики зазначені прокурором є надуманими та не відповідають дійсності, не підтверджені доказами. Просив суд змінити його підзахисному запобіжний захід та застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки ризики не доведені та є лише припущеннями. Просив суд задовольнити його клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Встановлені обставини

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.09.2023 щодо ОСОБА_4 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 переховується від органів розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та його місцезнаходження невідоме.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.11.2023 щодо ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01 січня 2024 року. При цьому було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Запобіжний захід продовжувався як слідчим суддею так і судом, останній раз ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2024 року на 60 днів, тобто до 02 грудня 2024 року включно без визначення розміру застави.

Наразі судовий розгляд даного кримінального провадження ще триває та не може бути завершений до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого під вартою з об`єктивних причин.

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого, про задоволення клопотання прокурора з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 199 КПК України, суд при вирішенні питання щодо доцільності подальшого тримання під вартою обвинуваченого, повинен враховувати зокрема таке: чи не зменшився заявлений ризик або чи не з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; встановити наявність обставин, які перешкоджають завершенню провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Оцінюючи наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує можливість обвинуваченого переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків, допит яких на даному етапі судового розгляду не проведено; переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Щодо ризиків, які вказав прокурор, передбачених п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, суд зазначає таке.

Ризик впливу на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»). Враховуючи, що на даній стадії розгляду справи, не всі свідки ще надали показання в суді, то ризик можливого незаконного впливу на свідків продовжує існувати.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Зазначений Указ затверджений прийнятим Верховною Радою України Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, на час розгляду клопотання в України діє режим воєнного стану.

При цьому суд враховує правовий режим військового стану не як ризик, а як обставину яка вказує на наявність актуальних ризиків, заявлених прокурором.

Разом з тим, оскільки інкримінований обвинуваченому злочин спрямований проти національної безпеки України, тому перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Також продовжує існувати і ризик переховуватися від суду.

При цьому, суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, адже враховується у сукупності із іншими обставинами кримінального провадження.

Наявність міцних соціальних зв`язків не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 червня 2024 року в справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України зазначив, що виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України, відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177,178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

При цьому Конституційний Суд України у рішенні визнав такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, за якою під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто «тримання під вартою».

Суд вважає, що ступінь ризиків, які стали підставою для застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого у вигляді тримання під вартою, на даному етапі провадження не зменшились.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши у сукупності всі обставини, з метою запобігти спробам обвинуваченого ухилитися від суду, від виконання процесуальних дій, перешкодити встановленню істини у справі, забезпечити виконання ним процесуальних рішень, суд не знаходить підстав для зміни щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу на менш суворий, з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, вважає доцільним, продовжити дію раніше застосованого запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів.

Обставини, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст. 183 КПК України судом не встановлені.

Згідно ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених 109-114-2, 258-258-6, 260-261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Тому заставу в якості альтернативного запобіжного заходу суд не визначає.

Керуючись ст. 176-178,183,193,194,199,201,331,369,372 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 60 днів, тобто до 27 січня 2025 року включно без визначення розміру застави.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, направити для виконання до ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор".

Повний текст ухвали оголошений 03 грудня 2024 року о 14:45.

Суддя ОСОБА_1