Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3361/24
Провадження №: 1-кп/332/425/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001653 від 27.02.2024 р. відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мартинівка Гадяцького району Полтавської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, який проходив службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 4 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

відповідно до Указу Президента України ОСОБА_5 від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, відповідними Указами Президента України, правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 червня 2023 року за № 187 ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 4 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Отже, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 01 жовтня 2023 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив місце служби, а саме тимчасове розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в населеному пункті (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану), внаслідок чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав та незаконно перебував за межами військової частини до 11 квітня 2024 року.

11 квітня 2024 року солдат ОСОБА_4 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомивши про викладені вище обставини вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю та пояснив, що у січні 2023 року, він був призваний за мобілізацією до лав Збройних сил України, де з червня поточного року проходив службу у військовій частини НОМЕР_1 на посаді стрільця-помічника гранатометника. У вересні 2023 року отримав травму, внаслідок чого перебував у лікарні, після чого поїхав додому, звідки своєчасно не повернувся. В подальшому добровільно з`явився до правоохоронних органів. У скоєному щиро розкаявся, виказав жаль з приводу вчиненого, також просив врахувати при призначенні покарання, що він добровільно з`явився із зізнанням до правоохоронних органів та повідомив їм обставини, які не були їм відомі, чим активно сприяв розкриттю злочину.

Крім повного визнання ОСОБА_4 вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, його вина підтверджується дослідженими в судовому засіданнями матеріалами службового розслідування за фактом самовільного залишення останнім місця служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оскільки під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, у зв`язку з цим, та за згодою інших учасників судового провадження, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювались, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням наведених вище письмових доказів, а також доказів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом було з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позиції немає, та роз`яснив, що в даному випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, під наглядом у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується посередньо.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, визнає щире каяття, яке виразилося у виказанні жалю з приводу вчиненого, з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, шляхом надання правдивих та детальних показань та фактично повідомлення працівникам правоохоронних органів обставин кримінального правопорушення, які їм не були відомі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, приймаючи до уваги дані, які характеризують особу ОСОБА_4 , наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, але з призначенням йому мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі на відповідний строк.

Суд вважає, що таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Оскільки під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався запобіжний захід, а також інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, суд приходить до висновку, що підстав для їх застосування до моменту набрання вироком суду законної сили, також немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази та витрати, пов`язані із залученням експертів, у кримінальному провадженні, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 407 ч. 5 КК України, ст. ст. 349, 368-374 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з моменту його проголошення. Для осіб, які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1