Номер провадження: 11-кп/813/1319/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 кизи,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) у спеціальному судовому проваджені на підставі ст.323 КПК України за відсутністю обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2024 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Приморський, АР Крим, на час вчинення кримінального правопорушення - громадянина України, з вищою освітою, командира великого підводного човна «Запоріжжя» ІНФОРМАЦІЯ_2 , капітана 1 рангу, останнє відоме місце проживання чи перебування за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.1 ст.408 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001432 від 31.10.2015 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 у порядку спеціального судового провадження (in absentia), визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.1 ст.408 КК України та йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.111 КК України - позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років, з конфіскацією всього належного йому майна,

за ч.1 ст.408 КК України - позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_8 визначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим і остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 відрахований з дня його фактичного затримання в порядку виконання вироку або його добровільної явки для виконання вироку.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він,будучи відповідно до положень ст.13 Закону України «Про громадянство України» громадянином України, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України та проходячи військову службу за контрактом на посаді командира великого підводного човна «Запоріжжя» ІНФОРМАЦІЯ_3 у військовому званні капітан 1 рангу, в порушення вимог ст.ст.11, 12, 14, 15, 16, 49, 58, 59, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, діючи умисно, публічно, відкрито, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в травні 2014 року, більш точну дату та час досудовим розслідуванням встановити не виявилось за можливе, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, чим вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що виразилося:

- у відмові в травні 2014 року, більш точну дату та час встановити не виявилось за можливе, але не пізніше 12.05.2014 року, виводу великого підводного човна «Запоріжжя» на материкову територію України, а також виконувати обов`язки несення військової служби у Збройних Силах України та його заяві про намір проходити службу в Збройних Силах Російської Федерації;

- в укладанні в один з днів 2014 року, більш точної дати досудовим розслідуванням встановити не виявилось за можливе, контракту про проходження військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, зарахування його до списків особового складу та проходженні військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, та надалі, в проходженні військової служби у складі Збройних Сил Російської Федерації на посаді заступника командира 4 окремої бригади підводних човнів Чорноморського Флоту РФ.

Вказані умисні дії ОСОБА_8 суд кваліфікував ч.1 ст.111 КК України за ознаками: державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

Крім того, ОСОБА_8 , проходячи військову службу за контрактом на посаді командира великого підводного човна «Запоріжжя» ІНФОРМАЦІЯ_3 , у порушення вимог ст. ст. 11, 12, 14, 15, 16, 49, 58, 59, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не виконуючи вимоги доведеної йому спільної директиви МО України та ГНШ ЗС України від 06.05.2014 про переведення для подальшої служби з тимчасово окупованої території півострову АР Крим на підконтрольну Україні територію, у граничний термін - 12.05.2014 не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується АДРЕСА_2 (більш точне місце розташування зазначити неможливо у зв`язку із введенням на території України воєнного стану), з метою назавжди ухилитися від обов`язків військової служби, припинивши тим самим виконувати вищевказані обов`язки по службі та вимоги законів України.

Вказані умисні дії ОСОБА_8 суд кваліфікував ч.1 ст.408 КК України за ознаками: дезертирство, тобто нез`явлення з метою ухилитися від військової служби на службу у разі переведення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначає наступне:

- суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, відступив від принципу об`єктивності та безсторонності судового розгляду, однобічно та з обвинувальним ухилом оцінив докази, наявні у матеріалах справи, прийнявши до уваги докази тільки таким чином, які нібито підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, одночасно залишивши поза увагою доводи сторони захисту, що потягло за собою невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні інкримінованих злочинів;

- зміст досліджених в ході розгляду кримінального провадження доказів беззаперечно не свідчить про вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України та ч.1 ст. 111 КК України;

- докази, на які посилається сторона обвинувачення в якості доказу винуватості обвинуваченого не є доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки не містять в собі доказів здійснення ним інкримінованих кримінальних правопорушень;

- покази свідків є неінформативними, оскільки, окрім слів, жодних доказів про те, що ОСОБА_8 перейшов на військову службу до рф свідками не надано та матеріали кримінального провадження не містять;

- в матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що до ОСОБА_8 було доведено та він був обізнаний із Наказом про переміщення на материкову територію України;

- достеменно не відома доля ОСОБА_8 , оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів його теперішнього місцезнаходження;

- світлини в загальнодоступних засобах масової інформації, у т.ч. на підводному човні «Запоріжжя» в підтвердження того, що ОСОБА_8 проходить військову службу в РФ, є недопустимими та неналежними доказами, оскільки, достовірність цієї інформації неможливо ніяким чином перевірити, жодних документів, які б підтверджували цю інформацію відсутні.

На підставі цього, захисник обвинуваченого просить:

Повторно дослідити в ході апеляційного розгляду докази, долучені до матеріалів провадження, якими суд першої інстанції обґрунтовує доведеність вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.408 КК України та ч.1 ст.111 КК України

Скасувати вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.01.24 року відносно ОСОБА_8 та визнати його невинуватим та виправдати за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України та ч.1 ст.111 КК України на підставі п.п. 1, 3 ч.1 ст.373 КПК України.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на необґрунтованість її доводів на підставах, викладених в письмових запереченях.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, клопотання про повторне дослідження доказів залишити без розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судові засідання суду 1-ої інстанції та апеляційного суду не з`являвся, причини неявки не повідомляв. Він неодноразово викликався до суду шляхом публікації повісток про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, на офіційному веб-сайті Київського районного суду м. Одеси. Йому також направлялися повістки про виклик до суду за останнім відомим місцем його проживання чи перебування за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом вручення повісток захиснику адвокату ОСОБА_7 для передачі обвинуваченому.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, та приймаючи до уваги позицію прокурора та захисника, які не заперечували проти продовження розгляду справи, продовжив апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.1 ст.408 КК України за обставин, наведених у вироку.

Суд, дослідивши надані прокурором докази, у т.ч. вислухавши показання свідків, оцінивши доводи обвинувачення та захисту, прийшов до висновку про що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408 КК України та ч.1 ст.111 КК України.

Так, допитані в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . ОСОБА_13 , які на час інкримінованих ОСОБА_8 злочинів проходили разом із ним військову службу у АДРЕСА_3 , пояснили, що на початку анексії Криму, перешкод військовослужбовцям ЗСУ залишити територію АР Крим, представники РФ не чинили та ОСОБА_8 разом із іншими військовослужбовцями мав змогу покинути окуповану територію та дістатись місця збору на материковій частині України, яким було визначено - м.Одеса. Коли військові прибули до пунктів призначення, то виявилося, що ОСОБА_8 не прибув, залишився на окупованій території. Потім почалися перевірки, були внесені відомості до ЄРДР та інше, оскільки він порушив присягу. На сьогодні документів, які б підтверджували, що ОСОБА_8 проходить службу в лавах РФ, не має, але з засобів масової інформації вбачається, що ОСОБА_8 перейшов на бік РФ. Згідно положення про корабельну службу ЗСУ ОСОБА_8 у разі виникнення загрози захоплення човна повинен був його затопити. ОСОБА_8 цього не зробив.

Судом також були досліджені письмові докази:

- повідомлення посадових осіб органів військового управління (Військової служби правопорядку, командування ВМС ЗСУ), керівників прокуратур з нагляду за додержанням законів у військовій сфері про вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень, пов`язаних із неприбуттям військовослужбовців з тимчасово окупованої території АР Крим до нового місця служби - до в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , та стосовно їх переходу на бік ворога;

- директива ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06.05.2014 про особливості проходження військової служби військовослужбовцями ЗС України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України;

- витяг з наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) №53 від 13.05.2014, виданого на виконання Директиви ГШ ЗС України та МО України №Д-1 від 06.05.2014;

- витяг з наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ №281 від 17.05.2014 про звільнення з займаних посад і зарахування у розпорядження начальника ГШ - Головнокомандувача ЗСУ з 13.05.2014 військовослужбовців, у т.ч. капітана 1 рангу ОСОБА_8 командира великого підводного човна «Запоріжжя»;

- лист ГУ ДФС в Одеській області щодо надання інформації №1405/9/15-32-11-01-13 від 11.03.2015 щодо реєстрації останнє відомого місця проживання ОСОБА_8 ;

- світлини ОСОБА_8 з загальнодоступних засобів масової інформації, у т.ч. на підводному човні «Запоріжжя»;

- послужна карта ОСОБА_8 ;

- послужний список ОСОБА_8 з особової справи офіцера;

- витяг з наказу МО України (по особовому складу) від 17.04.2015 №267 про звільнення з військової служби у запас за пунктом «ж» (у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку) та виключення зі списків особового складу ЗСУ з 27.03.2015 ОСОБА_8 ;

- витяг з наказу Командувача ВМС ЗСУ від 11.04.2015 №68 про виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та зняття з усіх видів забезпечення із направленням на військовий облік до Приморського міського військового комісаріату ОСОБА_8 ;

- витяг з наказу МО України від 27.03.2015 №65-КП про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_8 у виді позбавлення військового звання;

- акт про проведення службового розслідування від 17.03.2015 за фактом неприбуття військовослужбовців з тимчасово окупованої території АР Крим до нового місця служби зі Списком офіцерів ВМС ЗСУ, які не прибули з тимчасово окупованої території АР Крим та м.Севастополь до визначених пунктів у визначені строки;

- вимога про судимість ГУНП України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не притягувався;

- протокол огляду від 06.06.2022 із додатком у виді відеоматеріалів, яким оглянуті публікації Інтернет видань, які викривають ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень;

- лист ГУ ДПС України в Одеській області про відсутність доходів ОСОБА_8 ;

- рапорт другого оперативного відділу ТУ ДБР у м.Миколаєві від 22.06.2022 з посиланням на повний витяг з Державного реєстру акту цивільного стану МЮ України, лист Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ України, Витяг з Державного реєстру акту цивільного стану МЮ України - актових записів щодо родини ОСОБА_8 не виявлено;

- протокол огляду від 29.09.2022, які викривають ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень;

- рапорт старшого о/у другого оперативного відділу (з дислокацією у АДРЕСА_2 від 29.06.2022 із додатком у виді відеоматеріалів, з посиланням на Інтернет видання про причетність ОСОБА_8 до командування підводними човнами РФ, тощо.

Судом також дослідженні процесуальні рішення слідчого і прокурора, а також слідчого судді щодо організації спеціального досудового розслідування і вжитих заходів забезпечення кримінального провадження з метою перевірки дотримання належної правової процедури під час спеціального досудового розслідування.

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Так, дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані:

- за ч.1 ст.111 КК України за ознаками: державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

- за ч.1 ст.408 КК України за ознаками: дезертирство, тобто нез`явлення з метою ухилитися від військової служби на службу у разі переведення.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що світлини в загальнодоступних засобах масової інформації, у т.ч. на підводному човні «Запоріжжя» в підтвердження того, що ОСОБА_8 проходить військову службу в РФ, є недопустимими та неналежними доказами, оскільки, достовірність цієї інформації неможливо ніяким чином перевірити, жодних документів, які б підтверджували цю інформацію відсутні, а відповідне твердження сторони обвинувачення ґрунтується лише на припущеннях, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Також колегією суддів враховується, що стороною захисту не надано суду переконливих та об`єктивних доказів, які б спростовували сукупність досліджених доказів, та які переконливо вказують на те, що саме обвинувачений ОСОБА_8 вчинив інкриміновані злочини.

Навпаки, ст. 94 КПК України визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Натомість, вказані доводи апеляційної скарги спростовуються сукупністю наступних доказів, ретельний аналіз та оцінка яким наданим вище,

Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питань щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недостовірними, неналежними чи недопустимими. Разом з тим, сторона захисту вважала, що досліджені в суді докази не доводять вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому просить виправдати ОСОБА_8 за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

Так, колегією суддів враховується те, що захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі заявив клопотання про дослідження вказаних доказів, яке він просив залишити без розгляду в судовому засіданні апеляційного суду.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, в поданій захисником апеляційній скарзі зазначалось, що судом 1-ої інстанції надана невірна оцінка фактичним обставинам справи та доказам у провадженні, у зв`язку з чим загальними фразами в прохальній частині скарги просив дослідити всі докази по справі.

Натомість, в апеляційній скарзі, захисником не вказано, в чому підлягає неповнота або порушення судом 1-ої інстанції при досліджені всіх обставин, та на яких, передбачених законом підставах, а всі їх доводи фактично зводились до незгоди із прийнятим судовим рішенням, у зв`язку з чим колегія суддів перевіряє вказані доводи, виходячи із аналізу вироку суду у співвідношенні з матеріалами провадження.

Разом з тим, під час судового розгляду судом 1-ої інстанції ретельно були досліджені та вирішені по суті клопотання сторони захисту щодо невизнання фактичних обставин та суті пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та надана ним оцінка.

Доводи сторони захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що до ОСОБА_8 було доведено та він був обізнаний із Наказом про переміщення на материкову територію України, спростовуються наведеною сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, а також показаннями допитаних свідків. При цьому судом не встановлені порушення норм КПК під час досудового розслідування, які можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими.

Проаналізувавши досліджені докази у справі в сукупності, суд 1-ої інстанції визнав їх достовірними, допустимими, об`єктивно та послідовно підтверджуючими встановлені судом обставини та винність ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень. Суд сприймає, як належні та достатні докази показання свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , оскільки їх покази були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, а саме: щодо часу, місця, способу вчинення кримінальних правопорушень та щодо особи, яка їх вчинила. Покази цих свідків були логічними та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Судом також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого. Крім того, зазначені свідки були у встановленому КПК України порядку попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та приведені до присяги.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ як окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку, суд прийшов до висновкує, що всі письмові докази по справі, які надані суду прокурором, є вагомими для того, щоб визнати обвинуваченого винним по пред`явленому обвинуваченні, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч.3 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року.

Судом також було встановлено, що дане кримінальне провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Судом використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченого, зокрема, право на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя. Також судом у повному обсязі було забезпечено змагальність процесу.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всі перелічені вище письмові докази, у співвідношенні з показаннями свідків та матеріалами справи мають доказове значення у цьому провадженні.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів.

Відтак, колегія суддів ретельно дослідила докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винних, встановила обставини та спосіб вчинених злочинів, поведінку винного і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Судом створені необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист, досліджені всі представлені сторонами докази.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, версія сторони захисту щодо недоведеності винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового та апеляційного розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані злочини були вчинені і обвинувачений є винним у вчиненні цих злочинів, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Щоб бути справедливим, покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в катуванні і муках людини і не в тому, щоб зробити неіснуючим вже скоєний злочин. Покарання не може бути марною жорстокістю і знаряддям злоби. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій. Тому на думку суду слід застосовувати тільки такі покарання, які при збереженні пропорційності зі злочинами залишали б найбільш сильне і найбільш тривале враження на душу людей і були б найменш болісними для тіла злочинця.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначені покарання обвинуваченому, судом було враховано суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим злочинів проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, яка посягає на захист життєво важливих інтересів громадян, суспільства та держави, на її суверенітет, територіальну цілісність, недоторканість та обороноздатність, а також на суспільні відносини, які забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної і правової держави та дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що конкретні обставини кримінального провадження та наведені вище дані про особу обвинуваченого, дають підстави для призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкцій інкримінованих йому статей, з конфіскацією майна

Призначення вказаного покарання у виді позбавлення волі, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєних злочинів, їх обставинам, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення

Вирок Київського районного суду Одеської області від 30.01.2024 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.1 ст.408 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001432 від 31.10.2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили, а засудженим, який тримається під вартою у той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4