Провадження №11-кп/801/931/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року,

якою задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з визначенням застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 242240,00 гривень,

установив:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року - задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з визначенням застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 242240,00 гривень.

Не погодившись із таким рішенням суду, старший групи прокурорів прокурор ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що місцевий суд зробив правильний висновок щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , однак дійшов помилкового висновку про одночасне визначення розміру застави, оскільки прокурор, який брав участь у судовому засіданні, не погодив свою позицію із старшим групи прокурорів.

На переконання апелянта, визначення застави можливе лише при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою тоді, коли закон не дає такої можливості під час продовження запобіжного заходу, оскільки застава та тримання під вартою є різними, самостійними видами запобіжних заходів. За таких обставин, апелянт просив скасувати ухвалу місцевого суду в частині визначення розміру застави та продовжити застосований щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті захисник ОСОБА_7 заявила клопотання в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про закриття апеляційного провадження, оскільки на її переконання, дана ухвала оскарженню не підлягає. У разі, якщо суд відмовить у задоволенні вказаного клопотання просила зупинити апеляційне провадження до звільнення обвинуваченого з військової служби, надавши відповідні документи, які підтверджують призов ОСОБА_9 на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Прокурор ОСОБА_6 заперечила щодо задоволення вказаних клопотань, просила залишити їх без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів, вирішуючи заявлені захисником ОСОБА_7

клопотання, дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як убачається з ч.2 ст.392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З апеляційної скарги вбачається, що прокурор ОСОБА_8 оскаржує ухвалу суду першої інстанції у частині визначення розміру застави. Однак, на переконання колегії суддів, дана апеляційна скарга, яка подана прокурором під час стадії судового провадження, на відміну від стадії досудового розслідування, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, оскільки у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 прокурор ставить питання про погіршення становища обвинуваченого, пропонуючи скасувати можливість звільнення обвинуваченого з-під варти шляхом внесення застави, залишивши обвинуваченого під вартою.

До такого висновку колегія суддів приходить, зважаючи на те, що Законом України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою» від 02.12.2020 № 1027 ІХ, який набрав чинності з 14.01.2021, ч. 2 ст. 392 КПК України доповнена другим абзацом такого змісту, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, цим же законом доповнено частиною 5 статтю 394 КПК України такого змісту, що ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Тобто, такі зміни відбулись після прийняття рішення № 4-р/2019, Конституційного Суду України, який дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 392 КПК обмежують саме права обвинуваченого на свободу, так як вони унеможливлювали окреме оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, а тому законодавець надав право обвинуваченому, його захиснику, законному представнику та прокурору оскаржити рішення суду першої інстанції в частині обмеження прав обвинуваченого, а не для можливості оскаржувати прокурором рішення в частині посилення міри запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства прокурор може оскаржувати рішення суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, але тільки в аспекті покращення становища обвинуваченого.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України прокурору слід було відмовити у відкритті провадження, оскільки судове рішення оскаржено виключно з підстав, з яких воно не може бути оскаржене згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

Беручи до уваги наведене вище, а також те, що КПК України не передбачає, яке саме рішення має постановити апеляційний суд у випадку відкриття апеляційного провадження та призначення судового розгляду за апеляційною скаргою, яка подана на ухвалу, що не підлягає апеляційному оскарженню, колегія суддів керується ч. 6 ст. 9 КПК України, а також висновками, викладеними у Постановах Верховного Суду, які згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (із змінами та доповненнями) є обов`язковими та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 755/10061/18, провадження № 51-1588км19 ) та в Ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/118), рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження та про повернення скарги можуть бути ухвалені на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а у випадку встановлення вже в ході розгляду провадження в апеляційному порядку того, що скаргу подано на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційне провадження, підлягає закриттю.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_7 про закриття апеляційного провадження підлягає задоволенню. Оскільки колегією суддів під час апеляційного розгляду встановлені підстави для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року, то з огляду на це, клопотання захисника ОСОБА_7 про зупинення апеляційного провадження до звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з військової служби слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 392, 394, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про закриття апеляційного провадження - задовольнити.

Клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про зупинення апеляційного провадження - залишити без задоволення.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року в частині визначення застави обвинуваченому ОСОБА_9 - закрити.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4