Справа № 727/732/21
Провадження № 1-кп/727/47/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю:

секретаря судових зсідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_9 (в режимі відеоконферензв`язку), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці кримінальне провадження №0000021 від 08.01.2021р. за обвинуваченням: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, розлученого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , 07.01.2021 року, біля 22.20 год., діючи умисно, таємно, незаконно, з використанням заздалегідь підготовленого знаряддя (металевого прута), відтиснув металопластикові двері та проник до приміщення кав`ярні «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованої по АДРЕСА_2 , належної потерпілому ОСОБА_10 , де взяв з прилавку і з`їв випічку, сік та після спрацювання сигналізація був викритий власником кав`ярні ОСОБА_10 на місці злочину та затриманий працівниками поліції.

Допитаний в порядку вимог ст.. 351 КПК України, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України не визнав; в повному обсязі визнав проникнення до кав`ярні «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованої по АДРЕСА_2 , щиро розкаявся у вчиненому. У наданих показах, пояснив, що дійсно 07.01.2021 року, вдень, він зі згоди пішов з військової частини у місто зняти з картки грошові кошти з банкомату, однак, зробити цього не зміг і став шукати інший банкомат та заблукав, був вже нічний час коли він опинився в районі вулиці Університетської м. Чернівці та захотів їсти, почувши з кав`ярні ІНФОРМАЦІЯ_2 запах випічки. Тоді він підійшов до кав`ярні, і металевим прутом, який віднайшов на місці, відтиснув металопластикові двері, відчинивши їх, після чого зайшов всередину приміщення кав`ярні, де взяв кілька булочок, які з`їв і випив сік, який взяв з прилавку, та коли хотів відчинити якусь шухляду, спрацювала сигналізація, він сховався під стіл, а хвилин через 10 був затриманий на місці потерпілим, який викликав працівників поліції та було повідомлено до військової частини, де він проходив службу за контрактом. Пояснив, що ніяких грошових коштів в сумі 5000грн. він не брав з шухляди і при ньому ніяких коштів не було. Просив, його суворо не карати.

Незважаючи на показання надані обвинуваченим ОСОБА_9 його вина підтверджується показами потерпілого ОСОБА_10 , який під присягою в судовому засіданні надав покази про те, що є власником кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » розташованого по АДРЕСА_2 . Пояснив, що 07 січня 2021р. була пізня година, коли йому на телефон прийшло повідомлення, що в кафе спрацювала сигналізація. Він зателефонував своєму другу та разом вони приїхали до кафе, попередньо викликавши працівників поліції.

Всередині приміщення, працівниками поліції, під столом був виявлений обвинувачений ОСОБА_9 , який пояснив, що хотів їсти і проник всередину приміщення, де з`їв випічку і випив сік. Він, знаючи що в шухляді залишилася виручка денна -5000 грн., він відчинив шухляду, яка слугувала касою, де гроші були на місці. Працівниками поліції в обвинуваченого також не було виявлено грошових коштів; ОСОБА_9 було затримано, а він в кав`ярні змінив замок. Пояснив, що раніше він обвинуваченого не бачив ніколи, не заперечував, що шкода за випічку, яку з`їв обвинувачений, була відшкодована, претензій до ОСОБА_9 він не має, просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Надалі в судові засідання, потерпілий ОСОБА_10 , не з`явився, суду надав письмову заяву про завершення розгляду справи за його відсутності.

Інші учасники судового кримінального провадження не заперечували проти завершення судового розгляду справи у відсутність потерпілого ОСОБА_10 .

Окрім показів потерпілого, вина ОСОБА_9 підтверджується дослідженими безпосередньо в судовому засіданні доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема:

- протоколом прийняття заяви потерпілого ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення (а.с.кр.пр. 13);

- протоколом огляду місця подій (а.с.кр.пр.14), з якого вбачається місце вчинення злочину, а саме пошкоджені, відчиненні металопластикові вхідні двері в кав`ярню ІНФОРМАЦІЯ_2 що по АДРЕСА_2 , на момент приїзду працівників міліції в кав`яні було виявлено ОСОБА_9 На момент огляду в шухляді (касі) виявлено грошові кошти; виявлено і вилучено металевий прут;;

Відповідно до висновку № СЕ-19/126-21/207-ТР від 20.01.2921р. - слід знаряддя зламу, який перекопійований на пластиліновий зліпок розмірами 32х22?4 мм, в ході огляду місця події від 07.01.2021 року під час огляду кав?ярні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 - непридатний ні для встановлення групової належності, ні для ідентифікації знаряддя, що його залишило. В зв?язку з тим, що слід знаряддя зламу, який перекопійований на пластиліновий зліпок розмірами 32х22х4 мм непридатний для ідентифікації слідоутворюючого об?єкта, яким він залишений, запитання: «якщо так, то чи не залишений він прутом, ззовні схожим на арматуру, який було вилучено 07.01.2021 року під чає огляду кав?ярні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 . (а.с.28-29, т.5)

Металевий прут виявлений на місці огляду подій було визнано речовим доказом (а.с.кр.пр. 35);

Згідно висновку № СЕ-19/26-21/199-ТР від 20.01.2921р. - Згідно висновку експерта №СЕ-19/26-21/199-ТР від 19.01.2021 року - два сліди пальців рук, а саме: слід пальця руки, розмірами 16?20 мм, що перекопійований на відрізок N?1 (із зовнішньої поверхні пластикової шухляди N?1); слід пальця руки, розмірами 18х28 мм, що перекопійований на відрізок N?4 (із зовнішньої поверхні пластикової шухляди N?2), які виявлені та вилучені 07.01.2021 року під час огляду кав?ярні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 - для ідентифікації особи придатні. Інші сліди папілярних ліній для ідентифікації особи непридатні. Два сліди пальців рук, а саме: слід пальця руки, розмірами 16х20 мм, що перекопійований на відрізок N?1 (із зовнішньої поверхні пластикової шухляди N?1) залишений безіменним пальцем правої руки гр.. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; слід пальця руки, розмірами 18х28 мм, що перекопійований на відрізок N?4 (із зовнішньої поверхні пластикової шухляди N?2) залишений великим пальцем правої руки гр.. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42-45, т.5)

- протоколом огляду від 21.01.2021р.(а.с.кр.пр. 67)

Диски з відеозаписами з камер спостереження кав`ярні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 визнано речовим доказом (а.с.кр.пр. 68, 79);

- протоколом добровільної видачі і огляду від 12.01.2021 р. (а.с.кр.пр. 75) відеозапису з камер відео спостереження кав`ярні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 ;

- протоколом огляду предметів від 21.01.2021р. Даним протоколом фіксується дата 2021-01-08, час - 04.07. Зображено кав?ярню з середини, тобто столи, на яких стоять кавові апарати, посуд, холодильник, гріль. Також видно, як невідома особа намагається відчинити вікно. Наступний відеофайл, дата фіксується : 2021-01-08, час -04:19. На даному відеофайлі приміщення кав?ярні, по підлозі, від вхідної двері, рухається навколішки людина одягнена у військову форму. Наступний файл датується тим самим числом, що і попередній, об 04:19:48, вхідні двері в кав?ярню відчиняються і в середину заходить чоловік, одягнений у військову форму, який стає навколішки і таким чином пересувається по підлозі. На наступному файлі зображений сквер. На наступному відеофайлі зображення скверу, дата - 2021-01-08, час-22:18. В приміщення кав?ярні заходить чоловік у військовій формі, об 22:19:35 чоловік виходить з кав?ярні, об 22:22:20 чоловік знов заходить в кав?ярню. На наступному відеофайлі, зображено приміщення кав?ярні, об 04:19:15 в приміщення входить чоловік у військовій формі, стає навколішки, піднімається на ноги, починає обдивлятися і в цей момент спрацьовує сигналізація - чоловік вибігає з кав?ярні о 04:20 год., в приміщення кав?ярні він заходить знову об 04:23 год. І починає роздивлятися зміст полиць. Наступний файл фіксує час 22:13, де зображено сквер, поруч із вхідними дверима в кав?ярню стоїть чоловік у військовій формі, який металевим ломом віджимає двері. (а.с.77-78, т.1).

Вказані відеозаписи, які визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, переглянуті безпосередньо судом за участі всіх учасників судового провадження. Обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив, що на даних відео-файлах зображений він, мета його проникнення до вказаного приміщення кав`ярні ІНФОРМАЦІЯ_2 була пов`язана з тим, що він хотів їсти; мети вчинення крадіжки він не мав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як вбачається із ст. 121 Конституції України та ст. 36 КПК України, підтримання державного обвинувачення покладається на прокурора. При цьому, завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Суд вважає досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченої та визнання її винуватості.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КПК України допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справі "Маточча проти Італії" (Mattoccia v. Italy, N 23969/94, рішення від 25 липня 2000 р., п. 59) Європейський суд з прав людини встановив порушення ст. 6 ч. 3 п. "а" і п. "в" у поєднанні зі ст. 6 ч. 1 Європейської конвенції з прав людини, підкресливши, що "надання повної, детальної інформації стосовно обвинувачень проти підозрюваного є необхідною умовою для забезпечення справедливості провадження". Аналогічні правові позиції щодо порушення права обвинуваченого бути детально поінформованим щодо суті, характеру та причин обвинувачення, висунутого проти нього, та права мати достатньо часу і можливостей для підготування свого захисту Європейський суд з прав людини висловив і в рішеннях "Пелісьє іСассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v. France, N 25444/94 рішення від 25.03.99 року),

У відповідності до ч. 3 ст. 62 Конституції України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно доч.1,ч.2ст.22КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій,прав,свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України). Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження не було порушено балансу інтересів сторін провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду доказів і у зв`язку з цим мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Відкриття стороні захисту вищезазначених клопотань слідчого, прокурорів та ухвал слідчих було здійснено з дотриманням вимог чинного КПК.

Нормами ст. 26 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України. Суд у кримінальному провадження вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України. При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

З огляду на вказане, з врахуванням всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, що в повній мірі підтверджуються належними та допустимими доказами, не заперечуються обвинуваченим

В ході судового розгляду, суд вправі змінити юридичну кваліфікацію вчиненого особою кримінального правопорушення, якщо нове обвинувачення не є більш тяжким, а формулювання фактичної сторони обвинувачення залишається без істотних змін або тісно зв`язане з первісним, якщо в результаті такої зміни не буде порушено право особи на захист.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій винуватої особи, суд за наслідками судового розгляду дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 162 КК України, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 , суд виходить з того, що злочин, передбачений ст. 162 ч.1 КК України є менш тяжким ніж злочин, передбачений ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, внаслідок чого при перекваліфікації дій обвинуваченого його право на захист не порушується.

Отже, суд, на виконання вимог ст. 67 КПК України, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи, що по справі було забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд усіх її фактичних обставин, дійшов висновку про доведеність дій вчинених ОСОБА_9 за обвинуваченням вимог ч. 1 ст. 162 КК України.

Під час судового розгляду обвинувачений неодноразово наголошував на тому, що він не мав умислу на вчинення крадіжки. З показів потерпілого ОСОБА_10 , останній в суді надав покази про те, що коли він прийшов до кав`ярні після того, як спрацювала сигналізація, він першим виявив ОСОБА_9 в кав`ярні, а потім приїхали працівники поліції та дістали обвинуваченого з - під столу, де він сховався. Потерпілий зазначив, що в кав`ярні є камера відео спостереження яку він видав працівникам поліції і з яким переглянув відео на якому бачив як ОСОБА_9 зламав вхідні двері, проник до приміщення кав`ярні, ходив всередині приміщення, відчиняв холодильник, брав їду, намагався відчинити шухляду, після чого спрацювала тривожна кнопка (сигналізація) і він сховався під стіл. Потерпілий надав покази і про те, що гроші при працівниках поліції він виявив в одній з шухляд (касі) у розмірі 5000 грн., а при огляді поверхневому в ОСОБА_9 ніяких грошей виявлено не було. Наведені покази потерпілого ОСОБА_10 підтверджуються і дослідженими доказами, а саме протоколом огляду відеозаписів з камери спостереження та висновками експертиз.

Стаття 23 КК України дає визначення вини як є психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. При кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст. 162 КК України, суд враховує, що проникнення на територію в пізній час без дозволу і законних підстав, зокрема з подоланням перешкоди - за допомогою металевого прута вхідних дверей приміщення є порушенням недоторканності іншого володіння особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24 березня 2016 року №-299кз15.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту («іншого володіння»), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).

Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою. Згідно зі ст.12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.48, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.66, який набув чинності для України 23.03.76.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.

Відповідно до ст.30 Конституції передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку. Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі як засади кримінального судочинства (стст.7, 13 КПК), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом. Крім того, ч.1 ст.233 КПК передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Також ст.162 КК встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Отже, в Конституції та інших законах не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст.30 Конституції.

Згідно з ч.2 ст.233 КПК (в редакції закону № 4651-17 від 13.04.2012) під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться в постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення.

Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року). Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема Рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України», у п.43 якого Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. У цій правовій позиції можна відокремити такі конститутивні ознаки: а) обов`язкова наявність сукупності ознак чи неспростовних презумпцій; б) ознаки чи презумпції повинні бути достатньо вагомими; в) чіткими; г) взаємоузгодженими. Тому за відсутності таких ознак не можна констатувати, що вину доведено «поза розумним сумнівом».

Враховуючи усі встановлені судом обставини кримінального правопорушення, оцінуючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 62 Конституції України, що усі сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого мають трактуватись на його користь, суд вважає, що доводи обвинуваченого про відсутність у нього умислу на вчинення незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням в інше приміщення не доведена відповідно критерію «поза розумним сумнівом». Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою.

Виходячи з вимог ст. 337 КПК України, якою передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, враховуючи те, що суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду. Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі. Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Частинами 2, 4 ст. 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, якщо їх неможливо усунути, тлумачаться на користь такої особи.

Таким чином виходячи з аналізу сукупності досліджених по справі доказів, приходить до висновку про перекваліфікую дій ОСОБА_9 з ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст.162 КК України. Відповідно до змін, внесених до ст. 12 КК України Законом № 2617-VIII, ці дії визнаються, як кримінальний проступок, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, внесені зміни до ст. 12 КК України, якими визначено поняття "кримінальний проступок" та відокремлено його від поняття "злочин" Згідно цього Закону, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Тобто законодавець чітко визначив, які саме кримінальні правопорушення слід відносити до злочинів, а які - до проступків. При цьому до останніх було віднесено частину тих кримінальних правопорушень, які до набрання чинності вищезазначеним Законом відносилися до злочинів невеликої тяжкості, а тому у даному випадку цей Закон слід вважати таким, що іншим чином поліпшує становище особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.

Вищезазначеним Законом № 2617-VIII зміни до санкції ч. 1 ст. 162 КК України внесені не були. Тобто покарання,передбачене санкцією ч. 1 ст. 162 цього Кодексу,залишилось без зміни. Разом із цим протиправні дії, передбачені ч. 1 ст. 162 КК України, згідно класифікації, визначеної ст. 12 КК України, були віднесені до кримінальних проступків. Отже, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що в даному конкретному випадку слід вважати, що ОСОБА_9 БА_1 вчинив кримінальний проступок.

За змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.

Тому суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення. Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого та особу винного; конкретні обставини справи.

Судом з досліджених даних, що характеризують особу обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне зареєстроване місце проживання, уклав контракт з в/ч НОМЕР_1 з серпня 2018 року на три роки, є солдатом кулеметного відділення взводу вогневої підтримки 2 гірської - штурмової роти в/ч НОМЕР_1 , в якій за службовою характеристикою характеризується позитивно; являється учасником бойових дій, приймав безпосередню участь в антитерористичній операції в Донецькій і Луганській областях ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_3»; має задовільний стан здоров`я, на обліку в обласній психіатричній лікарні та наркологічному диспансері не перебуває, має зрілий вік (а.с. 90-112 кр.пр.). Судом встановлено в судовому засіданні і те, що добровільно збитки завдані потерпілому ОСОБА_10 за випічку яку з`їв ОСОБА_9 , відшкодовано.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , є визнання вини в проникненні до кав`ярні належної потерпілому, т.б. за ч.1 ст. 162 КК України; щире каяття, відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначаючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується положенням п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 , вперше притягується до кримінальної відповідальності, ОСОБА_9 , є зрілою дорослою людиною, свідомо уклав контракт з військовою частиною, є солдатом в частині позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, в період з грудня 2018 року по квітень 2019 року та з травня 2019 року по червень 2019 року безпосередньо брав участь в антитотерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій і Луганській областях, тобто має статус учасника бойових дій; є майстром ремонтного відділення бронетанкової техніки взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , отримує оклад і надбавку за вислугу років, тобто займається суспільно-корисною працею; має не задовільний стан здоров`я, постійне зареєстроване місце проживання, не перебуває на обліках в наркологічному диспансері і обласній психіатричній лікарні. За матеріалами справи, на момент вчинення злочину, ОСОБА_9 був тверезий.

Суд, враховуючи наведені положення законодавства та дискреційні повноваження, оцінивши безпосередньо у судовому засіданні досліджені докази і матеріали, що характеризують особу і поведінку обвинуваченого, приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства.

За наведених обставин, з`ясованих судом вище, з врахуванням визнання вини ОСОБА_9 за ст.. 162 ч.1 КК України, щирого розкаяння у вчиненні кримінального правопорушення, із урахуванням особи обвинуваченого та позиції потерпілого ОСОБА_10 про відсутність претензій до обвинуваченого, суд вважає,що ОСОБА_9 слід призначити покарання у вигляді мінімальної санкції ст.. 162 КК України у виді штрафу.

Приймаючи таке рішення, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Цивільний позов потерпілим ОСОБА_10 не заявлено.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Отже, визнанні за постановами слідчого відповідно речові докази а саме - металевий прут підлягає знищенню, а диски з камер відео спостереження - залишенню при матеріалах кримінального провадження.

Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду (ч. 1 ст. 126 КПК). У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта (ч. 2 ст. 124 КПК). Отже, в порядку визначеному ст.124 КПК України з ОСОБА_9 підлягають стягненню витрати за залучення експерта по проведених судових експертиз, а саме: -

за проведення судової трасологічної експертизи № СЕ-19/126-21/207-ТР від 20.01.2021 року, яка проведена експертом Чернівецького НДЕКЦ МВС України, складає 817 грн.25 коп.; - за проведення судової дактилоскопічної експертизи № СЕ19/126-21/199-ТР від 19.01.2021 року яка проведена експертом Чернівецького НДЕКЦ МВС України, складає 980 грн.70 коп.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 не застосовувався та підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, до вступу вироку в законну силу не має.

Керуючись статтями 368, 371, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального проступку за ч. ст.. 162 КК України і призначити йому за даною нормою закону покарання у виді штрафу 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн. в дохід держави.

Речові докази в рамках кримінального провадження №0000021 від 08.01.2021р. зокрема,

металевий прут виявлений на місці огляду подій - знищити (а.с.кр.пр. 35 т.1);

диски з відеозаписами з камер спостереження кав`ярні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 - залишити при матеріалах кримінального провадження (а.с.кр.пр. 68, 79 т.1).

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в загальному розмірі 1.797,95 грн.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а в разі подання апеляційної скарги - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо вирок суду не скасований.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку після його проголошення вручити стороні обвинувачення і стороні захисту.

Повний текст вироку підписано 02.12.2024 року

Суддя ОСОБА_1