У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області майор юстиції ОСОБА_3 погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000167 відомості про яке 20.11.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області майор юстиції ОСОБА_3 за погодженням з прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000167 відомості про яке 20.11.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обгрунтування вимог клопотання слідчий посилається на те, що слідчим відділом УСБУ в Закарпатській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні № 0000167 відомості про яке 20.11.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являючись громадянином України, діючи умисно, всупереч вимогам діючого законодавства, достовірно знаючи про збройну агресією рф проти України як обставину, яка є загальновідомим фактом, а також достеменно знаючи про факт захоплення частини Херсонської області, в т.ч. м. Херсон, збройними формуваннями рф, у 11 липня 2022 року, з метою переслідування своїх особистих інтересів, підтримуючи воєнну агресію та окупаційну політику рф на території України, в порушення вимог Конституції та законів України, добровільно зайняв посаду «начальника службы вооружения и специальных средств отдела инженерно-технического обеспечения, связи, информатизации и вооружения Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области», створеного представниками держави-агресора на території м. Херсон, тобто зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Одночасно з цим ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись раніше виниклим корисливим мотивом, 11 липня 2022 року приступив до виконання своїх службових обов`язків у незаконному "УСИН по Херсонской области".

Перебуваючи на посаді «начальник службы вооружения и специальных средств отдела инженерно-технического обеспечения, связи, информатизации и вооружения Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области», ОСОБА_5 здійснював контроль приміщення, де зберігалося озброєння, та контроль за видачею озброєння установи.

Протягом жовтня 2022 року, перед звільненням м. Херсон Збройними силами України, російська окупаційна адміністрація змінила дислокацію "УСИН по Херсонской области" та перемістила його вглиб тимчасово окупованої території Херсонської області. У зв`язку з цим ОСОБА_5 , здійснюючи колабораційну діяльність, у жовтні 2022 року виїхав із АДРЕСА_1 ), де продовжив виконувати свої службові обов`язки.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, а саме добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

рапортом про виявлений злочин від 13.06.2023;

протоколом огляду російського інтернет-ресурсу юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 03.08.2023;

протоколами оглядів документів, що надійшли від оперативних співробітників 1 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Херсонській області та Херсонського управління ДВБ НПУ;

протоколом допиту свідка ОСОБА_6 від 01.08.2023;

документом «Список по штатному расписанию»

документом «Приказ «О назначении сотрудников на должность» 11 июля 2022 № 40-лс»;

документом «СИК Младший и рядовой состав»;

протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 17.01.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 17.01.2024.;

протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 16.01.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 16.01.2024;

відповідями на доручення з оперативного підрозділу УСБУ в Херсонській області;

відповіддю на доручення з Херсонського управління ДВБ НП України;

протоколом пред`явлення для впізнання по фотознімку ОСОБА_7 від 29.01.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 02.09.2024;

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 02.09.2024 за участі свідка ОСОБА_11 ;

протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 31.08.2024;

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 31.08.2024 за участі свідка ОСОБА_12

12 листопада 2024 року громадянину України ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7ст. 111-1 КК України, тобто добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, яке останньому не вручене у зв`язку з його перебуванням на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення громадянину України ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. ст. 135, 276-278 КПК України, опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.

Також, у зв`язку із перебуванням ОСОБА_5 на тимчасово окупованій території Херсонської області, в порядку ст. 135-138 КПК України, у офіційному державному друкованому виданні "Урядовий кур`єр" та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора розміщено повістки про виклик останнього в слідчий відділ УСБУ в Закарпатській області для участі в слідчих (розшукових) та процесуальних діях на 18.11.2024, 19.11.2024 та 20.11.2024. Однак в призначені дні та час ОСОБА_5 не з`явився на виклики слідчого та не повідомив про причини неявки.

З метою забезпечення права на захист ОСОБА_5 , постановою слідчого від 12.11.2024 для здійснення захисту останнього був залучений захисник Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги в Закарпатській області, якому цього ж дня було вручено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_5 .

Одночасно з цим, згідно з повідомленням ГВ ЗНД УСБУ в Херсонській області, проведеними оперативними заходами встановлено, що ОСОБА_5 переховується від органу досудового розслідування на тимчасово окупованій території Херсонської області, де постійно проживає.

20 листопада 2024 року, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 на тимчасово окупованій території Херсонської області та неявкою без поважних причин на виклик слідчого, останнього оголошено в розшук, який доручено 1-му відділу ГВ ЗНД УСБУ в Херсонській області.

Згідно листа з РСЦ ГСЦ в Одеській, Миколаївській та Херсонських областях від 24.01.2024 № 31-30-04-68-2024, у власності громадянина України ОСОБА_5 року народження перебувають об`єкти рухомого майна:

автомобіль марки «FORD» моделі «TRANSIT 100L», 1998 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 ;

автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21103», 2001 року випуску, бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2 ;

автомобіль марки «3A3» моделі «110308-45», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузову НОМЕР_3 .

Слідчий зазначає, що відповідно до санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України, діяння, передбачені диспозицією цієї статті, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_5 караються позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Слідчий зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України метою застосування арешту майна є забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Оскільки майно, яке перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_5 знаходиться на тимчасово окупованій території України, беручи до уваги, що одним із видів покарання згідно санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України є конфіскація майна, орган досудового розслідування вбачає наявність обґрунтованих ризиків відчуження такого майна ОСОБА_5 , а тому слідчий просить слідчого суддю накласти арешт на майно, яке перебуває у власності підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000167 від 20.11.2024, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 об?єкти рухомого майна: автомобіль марки «FORD» моделі «TRANSIT 100L», 1998 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 ; автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21103», 2001 року випуску, бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2 ; автомобіль марки «3A3» моделі «110308-45», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузову НОМЕР_3 .

Позиція сторін :

В судове засідання слідчий, прокурор не з`явилися. Слідчий надав суду заяву відповідно до якої просить суд провести розгляд клопотання без його участі.Клопотання підтримує та просить задовольнити.

Власник майна та його захисник в призначене судове засідання не з`явилися. Захисник подав до суду заяву, згідно якої просив провести розгляд клопотання без його участі, та у задоволенні клопотання відмовити.

У відповідності до ст. 172 КПК України неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно ч.4 ст.107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом УСБУ в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 20.11.2024 року внесені до ЄРДР за №0000167, попередня правова кваліфікація ч. 7 ст.111-1 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Згідно відповіді на запит про надання інформації Головний сервісний центр МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонських областях повідомив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобі зареєстрованих станом на 24.01.2024 за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані транспортні засоби:

автомобіль марки «FORD» моделі «TRANSIT 100L», 1998 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 ;

автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21103», 2001 року випуску, бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2 ;

автомобіль марки «3A3» моделі «110308-45», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузову НОМЕР_3 .

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

До клопотання слідчого, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Вказані вимоги слідчим при поданні клопотання про арешт майна виконані.

За версією сторони обвинувачення ОСОБА_5 підозрюється у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

12.11.2024 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Повідомлення про підозру вручено захиснику ОСОБА_13 .

Щодо обґрунтованості повідомленої підозри

Так, при розгляді клопотання слідчий суддя враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.7 ст. 111-7 КК України, а виходячи лише з фактичних даних, що містяться в долучених до клопотання матеріалах кримінального провадження, приходжу до висновку про обґрунтованість підозри останнього у вчиненні кримінального правопорушення за викладених в клопотанні обставин.

Прокурором та слідчим наведено обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та доданими до клопотання доказами, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри, і на підставі яких слідчий виніс повідомлення ОСОБА_5 про підозру, копія якого 12 листопада 2024 року, вручена захиснику ОСОБА_13 . Слідчий суддя звертає увагу сторони захисту , що дослідження доказів з метою визнання їх такими, які можуть бути покладені в основу винуватості особи у вчиненні того чи іншого злочину відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Дослідивши матеріали судового провадження, приєднані слідчим та прокурором до клопотання докази, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором та слідчим під час розгляду клопотання доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України.

Слідчий суддя, виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає,що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбеллі Гартлі проти Сполученого Королівства`від 30серпня 1990 року, п.32, SeriesA,N182)

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Разом з тим, перевіряючи наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України, слідчий суддя виходить з того, що сукупність матеріалів кримінального провадження на даній стадії розслідування, є достатньою для висновку щодо обґрунтованості підозри, оскільки обґрунтованість підозри це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Слідчий суддя, звертає увагу сторони захисту на те, що питання щодо доведеності чи недоведеності вини підозрюваного не являється предметом розгляду клопотання про арешт майна

Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-7КК України за наведених у повідомленні про підозру обставин, слідчий суддя керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», під обґрунтованою підозрою слід розуміти існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На підставі оцінки сукупності отриманих фактів та обставин слідчий суддя лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Виходячи з наявних матеріалів, слідчий суддя приходить до висновку про можливу причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра».

Такий висновок також узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, де Суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

На переконання слідчого судді стороною обвинувачення наведені достатні відомості про обставини вчинення ОСОБА_5 кваліфікованого за ч. 7 ст. 111-1 КК України злочину , які в сукупності з дослідженими матеріалами у судовому засіданні та наданими сторонами поясненнями дають підстави для висновку, що мали місце події, про які зазначається у цьому клопотанні, ОСОБА_5 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, тобто про те, що підозра є обґрунтованою. На підтвердження цього сторона обвинувачення надала достатні матеріали.

Відповідно до ч.6 ст.12 КК України злочин, передбачений ч. 7 ст. 111-1 КК України належить до особливо тяжких, санкцією якого передбачено покарання позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.3 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно зі ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Враховуючи, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України та у випадку доведеності його вини, суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна, оскільки санкція статті передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, слідчий суддя вважає, що у відповідності до вимог ст.132,170-173 КПК України, слід накласти арешт на майно, яке належить підозрюваному, врахувавши, в тому числі, наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечити своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданню кримінального провадження.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо. Відсутність накладення арешту на майно підозрюваного буде сприяти його безперешкодному відчуженню, яке матиме наслідком неможливість виконання покарання у виді конфіскації майна. Таким чином, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться у клопотанні слідчого, з метою виконання завдань у кримінальному провадженні.

На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна: з метою забезпечення кримінального провадження у частині конфіскації майна як виду покарання та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

Метою накладення арешту на це майно, слідчим суддею є забезпечення кримінального провадження у частині конфіскації майна як виду покарання .

Одночасно, слідчий суддя вважає, що слідчим дотримано вимог ст.ст. 170,171 КПК України і в клопотанні слідчого наявне обґрунтування необхідності арешту майна та конкретизовано підстави та мета накладення на них арешту.

Слідчим суддею встановлена безумовна переконливість щодо застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки у разі його не застосуванні може призвести до його зникнення та навіть втрати, а тому наявні правові підстави для арешту майна .

За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Тимчасове накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження, з урахуванням чого слідчий суддя погоджується, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб з метою виконання завдань кримінального провадження.

Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя враховує також і прецедентну правову позицію ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Крім того, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, тому підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження слідчий суддя не вбачає.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Розяснити, що згідно ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Таким чином, клопотання слідчого підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області майор юстиції ОСОБА_3 погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000167 відомості про яке 20.11.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України про накладення арешту на майно задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке належить на праві приватної власності підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України громадянину України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

автомобіль марки «FORD» моделі «TRANSIT 100L», 1998 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 ;

автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21103», 2001 року випуску, бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2 ;

автомобіль марки «3A3» моделі «110308-45», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузову НОМЕР_3 .

Копію ухвали вручити прокурору, а іншим учасникам направити не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Ухвала про накладення арешту виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення .

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1