Справа № 461/3018/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1123/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садів Локачинського району Волинської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні сина ОСОБА_7 , 2005 року народження, не працюючого, інваліда 3-ї групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та обрано покарання - 240 годин громадських робіт.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 07 червня 2022 року о 18 год. 40 хв., перебуваючи у під`їзді будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_10 , знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи умисно, наніс кілька ударів рукою по голові потерпілої та ногою по руках та лівій нозі. Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_10 спричинено травму голови у вигляді струсу головного мозку та двох синців (підшкірних гематом) у потиличних ділянках зліва та справа, які згідно висновку експерта відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, по одному синцю в ділянці ліктьових суглобів, три синці на лівій нозі, які згідно висновку експерта відносяться до легкого ступеня тяжкості.

На цей вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Галицького районного суду міста Львова від 03 жовтня 2024 року та закрити кримінальне провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості і вичерпання можливостей їх отримати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що немає жодних достатніх та достовірних доказів на підтвердження його винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 не міг прямо ствердити та підтвердити той факт, що обвинувачений наніс тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10 . Відеозапис, який долучений до матеріалів кримінального провадження, не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст. 85 та ст. 86 КІІК України,є сумнів у достовірності документа «Судово-медична експертиза», а відтак і допустимості його, як доказу. Висновок судово-медичної експертизи свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень і не може бути доказом винуватості особи в заподіянні цих ушкоджень.

Також просять апеляційний суд повторно дослідити:

Консультаційний висновок спеціаліста від 07.06.2022 року складений лікарем консультантом ОСОБА_12 ;

Висновок експерта №427 від 10.06.2022 року виданий КЗ ЛОР Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи /Том 1, а. с. 149-150/;

Лист адресований дізнавачу Львівського РУП №1 Львівської області капітану поліції ОСОБА_13 від Баристи «MOLLIS» ОСОБА_17;

Запит від 10.06.2022 р. №39-22/518 адресований керуючому кафе «MOLLIS» від старшого дізнавача Львівського РУП №1 ІУН11 Львівської області капітана поліції ОСОБА_14 .

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд повинен перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілої ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечує свою причетність до вчиненого кримінального правопорушення, покликаючись на відсутність будь-яких достатніх, належних і допустимих доказів його винуватості. Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією обвинуваченого та вважає таку способом обраного захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Так, потерпіла ОСОБА_10 дала в суді першої інстанції показання, що вона не була знайома з обвинуваченим до 07.06.2022 року. Зазначила, що в той день в під`їзді будинку АДРЕСА_3 почула крик, тому вийшла з квартири та побачила ОСОБА_6 , який кидався на свою жінку ОСОБА_15 . ОСОБА_10 зробила обвинуваченому зауваження та сказала ,що викличе поліцію, через що ОСОБА_6 почав її ображати словесно, потім кинув її телефон на землю, потім почав копати її ногами та вдарив кулаком. Телефон обвинувачений виривав у неї в той момент коли вона викликала поліцію, кинув телефон, став на нього ногою та розтрощив. Потерпіла стверджує, що вона зігнулась, а обвинувачений в цей момент наніс їй кулаком декілька ударів у голову, а потім вдарив ногами в руки та ногу. Такі ж обставини підтвердила і свідок ОСОБА_11 , яка пояснила, що ОСОБА_6 напав на ОСОБА_10 та побив її. Обвинувачений поводив себе агресивно, потерпіла мовчала. Також кричала дружина обвинуваченого, казала не рухати ОСОБА_10 .

Окрім того вина обвинуваченого доводиться:

- даними, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.06.2022 року в якому зафіксовано заяву ОСОБА_10 адресованій Львівському районному управлінню поліції №1 ГУ НП у Львівській області, у якій вона просить притягнути до кримінальної відповідальності чоловіка, який 07.06.2022 року заподіяв їй тілесні ушкодження /Том 1, а. с. 146-147/;

- висновком експерта №427 від 10.06.2022 року згідно з яким відповідно до записів у консультаційному висновку лікаря-нейрохірурга, при обстеженні ОСОБА_10 у червні 2022 року було вказано діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Підшкірні гематоми потиличної ділянки справа та зліва.» Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілої виявлено: 2 синці на волосяній частині голови, по 1 синцю в ділянці ліктьових суглобів, 3 синці на лівій нозі. Вказані тілесні ушкодження утворились від неодноразової дії тупого предмета, могли виникнути від ударів кулаком, ногою 07 червня 2022 року, як вказано в «Постанові» та потерпілою. Травма голови у вигляді струсу головного мозку та синців (підшкірних гематом) у потиличних ділянках справа та зліва відноситься до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, а синці на руках та на ногах - до легкого ступеня тяжкості. Кількість, характер, розташування тілесних ушкоджень на різних анатомічних ділянках та поверхнях тіла не дають підстави стверджувати про можливість їх виникнення у ОСОБА_10 внаслідок падіння її з висоти власного росту, яке вона заперечує /Том 1, а. с. 149-150/;

Допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_16 висновок №427 від 10.06.2022 року підтримав. Також зазначив, що діагноз струс головного мозку не він встановлює. У потерпілої були наявні синці, черепно-мозкова травма, що було встановлено травматологом, тобто лікарем який оглядав ОСОБА_10 .

Також вина ОСОБА_6 доводиться :

- даними, що містяться у протоколі огляду предмету від 20.06.2022 року згідно з яким предметом огляду є паперовий конверт, диск фірми «MAXIMUS» типу DVD-R, об`ємом 4,7 GB.на якому записано 2 елементи/файли з написом: «2022-06-20 17.05.19.mp4» тривалістю 00:04:01 хв., «2022-06-20 17.04.40.mp4» тривалістю 00:01:45 хв. /Том 1, а. с. 157-161/;

- даними, що містяться на відеозаписі, на якому зафіксовано як ОСОБА_6 , перебуваючи в під`їзді будинку, наносить удари потерпілій ОСОБА_10 кулаком в голову, а також ногами і руками по нозі та руках /Том 1, а.с. 155/.

Зазначені докази, на думку колегії суддів, є достатніми, належними та допустимими, оскільки, як окремо, так і в сукупності, у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Підстав для повторного дослідження , зазначених вище доказів колегією суддів не встановлено, оскільки такі були повно та належно досліджені судом першої інстанції.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та його відношення до скоєного, стійкість злочинних намірів обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, посередню характеристику за місцем проживання, який на обліках у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, є інвалідом 3-ї групи.

Відтак, на думку колегії суддів, обране судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт, у межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу. Підстав для виправдання обвинуваченого чи пом`якшення йому покарання колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4