ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1346/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1362/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 04 жовтня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001140, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Черкаські Тишки Харківського району, Харківської області, не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року засуджено ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 04 жовтня 2022 року приблизно о 05:30 год., перебував в квартирі за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходилась його падчерка ОСОБА_10 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_11 , які на той час спали на ліжку в кімнаті.

Далі ОСОБА_8 , з мотивів особистих неприязних стосунків, що склались останнім часом між ним та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, тримаючи ніж в правій руці за руків`я, підійшов до ліжка, де спав ОСОБА_11 та наніс останньому один удар ножем в ділянку грудної клітини зліва та другий удар в область черевної порожнини, чим спричинив колото-різане поранення, що проникає за ходом раньового каналу до грудної порожнини ліворуч та ускладнилося розвитком лівобічного пневмогемотораксу та колого-різане поранення, що проникає за ходом раньового каналу до черевної порожнини та ускладнилось розвитком внутрішньочеревної кровотечії, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 прокинувся, зіскочив з ліжка та вибіг у коридор кликати на допомогу.

Після чого, ОСОБА_8 , діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, тримаючи ніж в правій руці за руків`я, стоячи біля ліжка, де спала ОСОБА_10 , наніс їй один удар ножем в ділянку черевної порожнини, чим спричинив ОСОБА_10 одне колото-різане поранення живота ліворуч, що проникає до черевної порожнини, з ушкодженням очеревини та брижі сигмоподібної кишки, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від якого потерпіла прокинулась та зіскочила з ліжка. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на заподіяння смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , тримаючи ніж у руці, став рухатися у бік ОСОБА_10 , однак свій умисел не довів до кінця, оскільки остання, захищаючись, схопила лезо ножа обома руками та намагалась вихопити його з рук ОСОБА_8 , від чого у ОСОБА_10 утворились різані рани на згинальній поверхні правого передпліччя у нижній третині та у ділянці 2, 3 пальців лівої руки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Протиправні дії ОСОБА_8 були припинені ОСОБА_11 , який забіг до кімнати, вибив ніж з рук ОСОБА_8 та допоміг ОСОБА_10 вибігти до коридору.

Таким чином, ОСОБА_8 виконав всі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але смерть ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не настала з причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки потерпілі прокинулись та вчасно покликали на допомогу.

До початку судового розгляду прокурор ОСОБА_9 подала до апеляційного суду заяву в якій, посилаючись на ст.403 КПК України відмовилась від апеляційної скарги на вирок Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, просить вирок Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання та призначити останньому мінімальне покарання, передбачене санкцією статті кримінального закону, за яким його засуджено.

В обґрунтування посилається на те, що обвинувачений є людиною похилого віку, до арешту офіційно працював, має позитивну характеристику з місяця роботи.

Також просить врахувати поведінку потерпілих, які постійно ображали його, зазначали, що виженуть з дому, визнають безвісно зниклим, у зв`язку з чим обвинувачений знаходився у пригніченому стані і так відреагував на образи.

Окрім цього, просить врахувати, що обвинувачений розкаявся, що підтверджується визнанням вини, критичним ставленням до вчиненого, поведінкою обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину та під час судового слідства, у зв`язку з чим просить визнати обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття.

При цьому, зазначає, що судом необґрунтовано визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, з якими ОСОБА_8 перебував у сімейних відносинах, оскільки спільного побуту вони не ведуть, в них окремий бюджет та вони не є родичами.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважала необґрунтованою апеляційну скаргу захисника та просила залишити її без задоволення.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Мотиви суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається із вироку, суд встановив фактичні обставини кримінального провадження, дослідив докази та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції з урахуванням вимог та обставин, передбачених статтями 50, 65-67 КК України, правових позицій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини та наслідки їх вчинення, а також причини, які перешкодили обвинуваченому довести злочин до кінця, дані про особу винного, який вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення (закінчений замах на умисне вбивство двох осіб), не судимий, на обліку у лікаря нарколога, у лікаря психіатра не перебуває, до часу скоєння злочину працював, за місцем роботи характеризується задовільно, є особою похилого віку, вину визнав частково.

Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом визнано - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, з якими винний перебував у сімейних відносинах.

Поряд з цим, судом першої інстанції вірно не застосовано положення ч.3 ст.68 КК України, оскільки враховуючи правовий висновок, якій міститься в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 202/5869/15 (провадження № 51-727км20), якщо в санкції норми Особливої частини КК України альтернативно передбачено довічне позбавлення волі, то положення ч.2 ст.68 КК України не можуть застосовуватися з огляду на максимальне покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією, залишається довічне позбавлення волі, а це покарання виключає можливість визначення його половини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8 покарання (його вид та строк) таким, що цілком відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст.50, 65 КК України, є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання, явно несправедливим внаслідок суворості, оскільки воно призначено межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків щодо правильності призначеного обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу.

Крім того, посилання захисника про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, є необґрунтованими, оскільки, як убачається з матеріалів провадження та змісту обвинувального акту щодо ОСОБА_8 така обставина не була встановлена органом досудового розслідування, не зазначена в обвинувальному акті. При цьому посилання захисника на те, що щире каяття виразилось у тому, що обвинувачений розкаявся та визнав вину не відповідають дійсності, оскільки в суді першої інстанції, обвинувачений визнав вину частково та оспорював кількість нанесених ним тілесних ушкоджень.

Згідно висновків Великої Палати Верховного суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає належних підстав, які б свідчили про обґрунтованість доводів захисника щодо наявності щирого каяття. Інших обставин, які б відповідно до статті 66 КК України пом`якшували покарання, не вбачається.

Також не є слушними доводи захисника про те, що судом необґрунтовано на підставі ч.1 ст.67 КК України, визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, з якими винний перебував у сімейних відносинах, оскільки в них окремий бюджет та вони не є родичами, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.6-1 ч.1 ст.67 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються: вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив закінчений замах на вбивство щодо ОСОБА_10 , яка є його падчеркою та її чоловіком ОСОБА_11 , з якими обвинувачений перебував у сімейних відносинах.

При цьому, ті обставини, що ОСОБА_10 є падчеркою обвинуваченого ОСОБА_8 , а також те, що ОСОБА_10 її чоловік ОСОБА_11 проживають разом та перебувають у сімейних відносинах з останнім, також не заперечувались в суді першої інстанції й самим обвинуваченим.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VІІІ - дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема: вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка).

Згідно ж частини 3 ст.3 цього ж закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

З огляду на викладене очевидним є те, що формулювання поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. Тому поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин. Тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного «злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону №2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження №51-4000кмо19).

За таких обставин колегія суддів, вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано на підставі п.6-1 ч.1 ст.67 КК України, визнано обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, з якими винний перебував у сімейних відносинах.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4