Провадження № 11-кп/824/4262/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

особи, кримінальне провадження щодо якої закрито - ОСОБА_7

осіб, інтересів яких стосується судове рішення - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000013 від 15 березня 2024 року за апеляційною скаргою з доповненнями ОСОБА_8 та апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 200 КК України, на підставі ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження № 0000013, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2024 року, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - закрито.

Вказане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що подія кримінального правопорушення мала місце в 2013 році, а тому на цей час сплинув передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України п`ятирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим, суд, за наявності згоди підозрюваної на закриття кримінального провадження з підстав, визначених ст. 49 КК України, приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 200 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій вказав, що оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням передбачених міжнародним та національним законодавством принципів презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини, верховенства права та законності. В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги вказав, що він хоч і не є учасником судового провадження щодо ОСОБА_7 , однак оскаржувана ухвала безпосередньо стосується його прав, свобод та інтересів, оскільки в ній фактично констатована наявність в нього злочинних намірів щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах, їх обліковування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПриватБанк», документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів та внесення неіснуючої готівки для підтримки каси, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ОСОБА_8 безготівкових коштів банківської установи, тобто суд фактично зробив висновок про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, за які йому лише повідомлено про підозру. Вважає, що питання звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності має вирішуватися в межах загального кримінального провадження № 0000034 від 11.08.2023 (наразі виділене кримінальне провадження № 0000019 від 16.08.2024), де він є підозрюваним, адже йому поставлена у вину організація підробки документів на переказ за попередньою змовою групою осію шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів, виконавцем яких є ОСОБА_7 . Також вважає, що дії ОСОБА_7 мають бути аналогічно кваліфіковані як і дії ОСОБА_8 , а саме за ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, оскільки за змістом повідомлення про підозру ОСОБА_8 обґрунтовується наявність в діях ОСОБА_7 прямого та самостійного умислу в контексті внесення нею завідомо неправдивих відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів, а в силу своїх посадових обов`язків вона не могла не знати про негативні наслідки, заподіяні АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді недостачі грошових коштів внаслідок зарахування грошових коштів на рахунок клієнта без їхнього фактичного внесення, і в завданні таких самих наслідків підозрюється ОСОБА_8 . Крім того, касові операції, за які ОСОБА_7 було повідомлено про підозру, було проведено нею 4 рази, що свідчить про наявність кваліфікуючої ознаки повторності за ч. 2 ст. 200 КК України та про неможливість не бути обізнаною про негативні наслідки внаслідок її діянь, що підтверджує наявність підстав для повернення клопотання прокурору. Крім цього, апелянт вказав про постановлення оскаржуваної ухвали з порушенням правил предметної підсудності, оскільки, на його думку, досудове розслідування кримінального провадження № 0000019 від 16.08.2024 (виділене з кримінального провадження № 0000034 від 11.08.2023) відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України має здійснюватися детективами НАБУ з огляду на розмір (особливо великий) заподіяної шкоди ПАТ «Укрнафта» за фактом розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та вчинення кримінального правопорушення службовою особою ПАТ «Укрнафта», який є суб`єктом господарювання, частка якого у статутному капіталі державної власності перевищує 50 відсотків, що відповідно до ч. 1 ст. 33-1 КПК України свідчить про підсудність вказаного кримінального провадження Вищому антикорупційному суду.

Відтак, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України і повернути вказане клопотання для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням передбачених міжнародним та національним законодавством принципів презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини, верховенства права та законності. В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги вказав, що він хоч і не є учасником судового провадження щодо ОСОБА_7 , однак оскаржувана ухвала безпосередньо стосується його прав, свобод та інтересів, оскільки в ній фактично констатована наявність в нього злочинних намірів щодо документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПриватБанк» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси та їх обліковування службовими особами цієї філії, тобто фактично зроблено висновок про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, за які йому лише повідомлено про підозру. Вважає, що питання звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності має вирішуватися в межах загального кримінального провадження № 0000034 від 11.08.2023, де він є підозрюваним, адже йому поставлена у вину співучасть у підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів, виконавцем яких є ОСОБА_7 . Відтак просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України і повернути вказане клопотання для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор просив у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_8 та представника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 відмовити, а ухвалу суду від 03.04.2024 року залишити без змін, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є тими особами, які мають право на оскарження рішення суду першої інстанції, адже вони не набули жодного статусу в кримінальному провадженні, в межах якого звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 200 КК України. Також вказав, що викладені в оскаржуваній ухвалі твердження не містять категоричних висновків щодо їх винуватості, оскільки не встановлюють, які саме діяння їм інкриміновані, чи доведені вони до кінця, чи наступили злочинні наслідки і вказують лише про злочинний намір, але не про його реалізацію, а також жодним чином не встановлюють винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ..

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити, а також не заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 ;

адвоката ОСОБА_10 , який подану в інтересах ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, а також не заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 ;

ОСОБА_9 , який подану його захисником апеляційну скаргу також підтримав та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 ;

захисників ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги;

прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу суду залишити без змін;

ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг;

вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Цих вимог закону було дотримано судом першої інстанції.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 200 КК України, на підставі ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження № 0000013, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2024 року, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

При цьому судом вірно зазначено, що як вбачається з фактичних обставин, викладених в клопотанні прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, яке було предметом розгляду суду, інкриміноване органом досудового розслідування ОСОБА_7 кримінальне правопорушення мало місце в 2013 році, а саме не пізніше 26.03.2013 року. Органом досудового розслідування її дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 200 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 200 КК України (станом на час вчинення інкримінованого діяння) передбачала покарання у виді штрафу від п`яти до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до положень ст. 12 КК України в редакції, чинній на час розгляду кримінального провадження, вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

При цьому закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 200 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, оскільки з дня вчинення інкримінованого органом досудового розслідування ОСОБА_7 нетяжкого злочинуминуло понад п`ять років, остання протягом цього періоду не ухилялася від досудового розслідування або суду, вперше притягається до кримінальної відповідальності та надала згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності з вказаних підстав. З вказаним висновком суду колегія суддів погоджується та вважає його обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційних скарг ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 в тій частині, що суд фактично зробив висновок про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їм лише повідомлено про підозру, то колегія суддів вважає вказані доводи необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа № 639/2837/19), дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у цьому чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК України.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, предметом розгляду в суді першої інстанції було клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 200 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, тобто у зв`язку з закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження №0000013 від 15.03.2024р.

При цьому судом в ухвалі були викладені фактичні обставини справи так, як вони були викладені в клопотанні прокурора, а судом лише констатовано те, що виходячи з встановлених органом досудового розслідування обставин, подія кримінального правопорушення мала місце в 2013 році. Тому, виходячи з вказаних обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку про закінчення на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 49 КК України, для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.

Таким чином, судом не встановлювались фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, судом не робився висновок щодо доведеності чи недоведеності її вини, а лише при вирішенні клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення для його правильного вирішення та перевіривши наявність обставин, передбачених ст. 49 КК України, встановивши умови і підстави визначені законом України про кримінальну відповідальність та отримавши згоду підозрюваної ОСОБА_7 на її звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив останню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження стосовно неї.

Судом першої інстанції не було зроблено будь-яких висновків про винність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення. Викладення судом першої інстанції сутності пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, за відсутності процедури дослідження доказів якими це обвинувачення доводиться та без оцінки цих доказів судом, відсутні підстави стверджувати про доведеність такого обвинувачення щодо ОСОБА_7 із породженням тих наслідків, які виникають у випадку доведення обвинуваченого та не може указувати на порушення гарантованого ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини також передбачено, що кожен, хто обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

Забезпечення вказаного принципу знаходить своє втілення в тому, що в разі наявності судового рішення стосовно однієї особи сторона обвинувачення не звільнена від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо іншої особи.

Такої самої практики притримується і Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14), де зазначено, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

До того ж, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що у складних кримінальних провадженнях за участю кількох осіб, які не можуть бути засуджені разом, посилання суду першої інстанції на участь третіх осіб, які згодом можуть бути засуджені окремо, можуть бути необхідними для оцінки винуватості тих, хто перебуває на лаві підсудних. Кримінальні суди зобов`язані встановлювати факти справи, що мають значення для оцінки юридичної відповідальності обвинуваченого, якомога точніше і достовірніше, і вони не можуть представляти встановлені факти як прості звинувачення або підозри. Це стосується і фактів, пов`язаних із залученням третіх осіб. Однак, якщо такі факти мають бути представлені, суди повинні уникати надання більшого обсягу інформації, ніж це необхідно для оцінки юридичної відповідальності осіб, які є обвинуваченими у справі, що розглядається в суді (рішення у справі «Karaman» § 64; «Navalnyy and Ofitserov v. Russia», заяви № 46632/13 і 28671/14; рішення «Mucha v. Slovakia», заява № 63703/19, § 58; рішення «Meng v. Germany», заява № 1128/17, § 47,; рішення «Alarich v. Germany», заява № 37027/20, § 11).

За таких обставин доводи апеляційних скарг про те, що в оскаржуваній ухвалі фактично зроблений висновок про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій підозрюваної ОСОБА_7 та порушення правил предметної підсудності не можуть бути предметом розгляду у даному провадженні, оскільки для виникнення у особи права на апеляційне оскарження судового рішення, у визначених ч. 2 ст. 24, п. 9-2 та п. 10 ч. 2 ст. 393 КПК України випадках, кримінальним процесуальним законом встановлена умова, а саме - оскаржуване рішення має стосуватися прав, свобод та інтересів такої особи, однак ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_9 не є особами, які в силу положень ч.1 ст. 393 КПК України, мають право на оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року в цій частині.

Наведене у своїй сукупності указує на необґрунтованість апеляційних скарг та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України є обґрунтованою і вмотивованою, а відтак підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_8 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 рокупро звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження № 0000013 з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4