Справа № 345/1239/22
Провадження № 11-кп/4808/474/24
Категорія ст.331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 календарних днів до 28.10.2024 включно. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 календарних днів до 28.10.2024 включно.

Цією ж ухвалою звернуто в дохід держави заставу в розмірі 496200,00 грн., яку внесено за обвинуваченого ОСОБА_9 , на виконання ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.05.2022 у справі № 345/1239/22 (провадження № 1-кп/345/217/2022) шляхом перерахування коштів на спеціальний рахунок на підтримку Збройних Сил України. А також звернуто в дохід держави заставу в розмірі 805200,00 грн., яку внесено за обвинуваченого ОСОБА_8 на виконання ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.10.2023 у справі № 345/1239/22 (провадження № 1-кп/345/217/2022) шляхом перерахування коштів на спеціальний рахунок на підтримку Збройних Сил України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави та в частині звернення в дохід держави застави в розмірі 496200 грн.. яку внесено за обвинуваченого ОСОБА_9 , застави в розмірі 805200 грн., яку внесено за обвинуваченого ОСОБА_8 . Визначити обвинуваченому ОСОБА_8 заставу у межах, передбачених ч.5 ст.182 КПК України та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Визначити обвинуваченому ОСОБА_9 заставу у межах, передбачених ч.5 ст.182 КПК України та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України. Відмовити в задоволенні клопотанні прокурора про звернення застави, внесеної за обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в дохід держави.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції не було враховано та не спростовано доводів сторони захисту про відсутність підстав для продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, а саме, відсутність будь-яких доказів існування ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, а також не взято до уваги доводів про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинувачених. На думку захисника, тяжкість інкримінованого правопорушення та суворість можливого покарання жодним чином не підтверджують наявність ризику переховування від слідства та суду. Водночас, сторона захисту вважає, що для запобігання ризикам можливого переховування, перешкоджання провадженню іншим чином, достатньо покласти на обвинувачених відповідні обов`язки. Звертає увагу на те, що у даному провадженні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 протягом часу застосування щодо них запобіжного заходу у виді застави виконували покладені на них обов`язки: з`являлися до суду за кожним викликом, а у разі неможливості прибути в засідання, завчасно повідомляли про причини своєї неявки; не впливали на свідків; іншим чином не перешкоджали кримінальному провадженню. Окрім цього, суд першої інстанції не врахував наявність в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 стійких соціальних зв`язків, як сукупність особливих залежностей останніх від сім`ї, родини, що в будь-якому випадку не може розцінюватись як щось негативне, а навпаки такі зв`язки є підтвердженням того, що ймовірність втечі чи перешкоджання з боку обвинувачених є абсолютно низькою. Зокрема, судом не враховано, що ОСОБА_8 має на утриманні малолітнього сина, вагітну дружину, а також матір, яка є інвалідом третьої групи та потребує постійного догляду та лікування, а ОСОБА_9 має родину і постійне місце проживання, проживає з матір`ю та двома неповнолітніми сестрами. Викладені обставини очевидно свідчать про відсутність будь-яких ризиків втечі чи перешкоджання кримінального провадження з боку обвинувачених, а також свідчить про недоцільність продовження застосування щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 найтяжчого запобіжного заходу.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку доводам сторони захисту та не розглянув питання щодо можливості визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Зокрема посилається на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за весь час застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді застави, усвідомлюючи можливість призначення їм покарання, не вчинили жодних дій для ухилення від суду. Разом з тим, судом не враховано та не спростовано доводів сторони захисту про відсутність підстав для звернення застави в дохід держави, також не взято до уваги те, що обов`язок здати на зберігання до відповідних органів паспорт для виїзду за кордон фактично покладається з метою усунути можливість обвинувачених виїхати за межі України. Зокрема, судом не взято до уваги, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від час винесення ухвали слідчого судді щодо обрання запобіжного заходу, не перетинали державний кордон України. Окрім цього, судом не враховано та не надано оцінку тому, що паспорти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 для виїзду за кордон мають статус «втрачений», а відтак такі об`єктивно не могли бути здані на зберігання. Окрім цього, судом не враховано, що заставу за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було внесено третіми особами, які не мають відношення до даного провадження, а відтак звернення застави в дохід держави буде мати наслідком втрату грошових коштів заставодавця, що порушує їхні права як власників цих коштів.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , їх захисник підтримали вимоги апеляційної скарги. Вказували на тривалий судовий розгляд даного кримінального провадження; не заперечували існування щодо обвинувачених іншого кримінального провадження, однак, звертали увагу на презумпцію невинуватості, просили врахувати наявність у них міцних соціальних зв`язків.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначав, що є засновником благодійного фонду та волонтером, у зв`язку з чим звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зняття з нього процесуального обов`язку щодо необхідності здати на зберігання паспорт для виїзду за кордон. Просив врахувати те, що він протягом дії ухвали про застосування запобіжного заходу не покидав межі України та не має мети переховуватися, належно виконує інші, покладені на нього, процесуальні обов`язки.

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинувачених, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою. Стверджував, що обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді застави не забезпечили належну процесуальну поведінку обвинувачених, що негативно вплинуло на тривалість розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року переглядається судом апеляційної інстанції тільки в межах повноважень, які визначені діючим кримінальним процесуальним законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, нормами кримінального процесуального закону не передбачено оскарження до закінчення судового розгляду кримінального провадження ухвали суду в частині звернення в дохід держави застави, внесеної за обвинувачених.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 182 КПК України рішення про звернення застави в дохід держави приймається з врахуванням даних, які свідчать про невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки.

Таким чином, неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути визнана судом достатньою правовою підставою для звернення застави в дохід держави.

Колегія суддів звертає увагу, що питання про зміну запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було вирішено ухвалою Калуського міськрайонного суду від 15.05.2024 року, якою запобіжний захід у вигляді застави було змінено на тримання під вартою без визначення застави.

Вищевказане судове рішення набуло законної сили і не переглядається судом апеляційної інстанції у даному проваджені.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення щодо продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів звертає увагу, що в силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України.

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим, зокрема, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення застави як альтернативного запобіжного заходу. Клопотання обґрунтовує тим, що раніше встановлені під час досудового розслідування ризики, передбачені ст.177 КПК України, продовжують існувати та не зменшились, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено дію запобіжного ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою а 60 днів, без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, судом було враховано, що 17 квітня 2024 року у розслідуваному СУ ГУ НП в Івано-Франківській області кримінальному провадженні №0000475 від 09.09.2023 ОСОБА_9 та ОСОБА_8 затримано у відповідності до ст. 208 КПК України, 18.04.2024 їм повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України та 19.04.2024 слідчим суддею Івано-Франківського міського суду до них застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави як альтернативного запобіжного заходу, на строк до 15.06.2024.

Разом з тим, при вирішенні питання про звернення застави в дохід держави, судом першої інстанції додатково було враховано, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не виконали обов`язок щодо здачі своїх паспортів громадянина України для виїзду за кордон.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , дані, що характеризують особу обвинувачених, а також ризики, передбачені п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, а саме: можливість переховування обвинувачених від суду, незаконного впливу на свідків, експертів та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду, є те що вони обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, і у разі визнання їх винуватими, ризик втечі для них може бути менш небезпечним, ніж призначене покарання і процедура його відбування.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що продовжує бути високим ризик незаконного впливу обвинувачених на свідків, експертів та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні з метою спотворення доказів стосовно фактичних обставин.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на даний час продовжує існувати ризик того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачені з метою одержання прибутків від збуту психотропних речовин, обіг яких обмежено, та особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, можуть продовжити займатися злочинною діяльністю. Крім того, вони неодноразово підозрювалися у вчиненні інших злочинів.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує їх тримання під вартою та унеможливлює застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не наведено переконливих доводів щодо запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про їх особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419,422-1КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року про продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5