Номер провадження: 11-сс/813/1014/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000557 від 30 квітня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року частково задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» до 09 серпня 2024 року в межах строку досудового розслідування.

У якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава 3 303 (три тисячі триста три) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 10 001 484 (десять мільйонів одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) гривні та, у разі внесення застави на підозрюваного покладені обов`язки, передбачені ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що органом досудового розслідування не доведена причетність ОСОБА_8 до кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

Ризики, передбачені ст.177 КПК України стороною обвинувачення не доведені.

Слідчий суддя не взяв до уваги те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні неповнолітню дитину 2006 року народження, матеріальної шкоди злочином не завдано та під час проведення обшуку у службовому кабінеті він добровільно видав усі документи і надав пояснення щодо їх змісту.

Обґрунтовуючи розмір застави, слідчий у своєму клопотанні безпідставно послався на земельні паї, які належать батькам підозрюваного ОСОБА_8 та майно його колишньої дружини, з якою він розлучився близько восьми років тому.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції учасників апеляційного розгляду, перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі та дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні корупційного кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України за обставин викладених в клопотанні слідчого.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 підтверджується комплексом зібраних у кримінальному провадженні доказів, зокрема:

протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 30.04.2024, під час якого останній повідомив, що є фізичною особою підприємцем та здійснює перевезення вантажів за допомогою вантажного колісного автотранспорту. 15.04.2024 ОСОБА_10 , звернувся до начальника БУВРу ОСОБА_11 з пропозицію передачі йому в платне користування об`єкту нерухомості, що перебуває на балансі БУВРу та розташований на території Старокозацької об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме: уздовж автодороги сполученням «Одеса-Рені». Далі, в ході особистого спілкування ОСОБА_11 запропонував свідку ОСОБА_10 надати в оренду комплекс будівель та споруд разом з територією за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у на балансі БУВР річок Причорномор`я та Нижнього Дунаю. В подальшому, а саме 24.04.2023 в ході особистої зустрічі, ОСОБА_11 повідомив свідку ОСОБА_10 , що за умовами майбутнього договору оренди останній має офіційно сплачувати орендну плату в сумі 6 тис. грн. за користування наданим об`єктом та висловив вимогу у наданні йому неправомірної вигоди у сумі 10 тис. грн. щомісячно, а також підтвердив намір на подальшу передачу земельної ділянки, що перебуває території Старокозацької об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, у комунальну власність місцевої ОТГ та подальшою передачею останньої йому;

протоколом допиту свідка ОСОБА_10 , під час якого останній повідомив, про те, як 07.05.2024 він за вказівкою ОСОБА_11 прибув до приміщення БУВРу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де перебуваючи у службовому кабінеті його начальника ОСОБА_11 , діючи під його контролем, склав заяву про надання в оренду частини земельної ділянки площею 0,6 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку цього ж дня подано до РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях. Крім того, після подачі вказаної заяви, ОСОБА_10 повернувся до БУВРу, де перебуваючи у службовому кабінеті його начальника ОСОБА_11 , останні обговорювали майбутню передачу об`єкту нерухомості, що перебуває на балансі БУВРу та розташований на території Старокозацької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області, а також спільну поїздку з метою її огляду. Також ОСОБА_10 в ході допиту повідомив, що питанням передачі зазначеного об`єкту нерухомості буде займатись начальник Білгород-Дністровського міжрайонного управління водних ресурсів ОСОБА_12 , який буде вести необхідні діалоги з головою місцевої ОТГ; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 , під час якого останній повідомив, про подальші зустрічі між ним, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , під час яких останніми були повідомлені всі деталі та умови передачі державного майна, а саме об`єкту нерухомості, що розташований на території Старокозацької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області, а також додаткової зустрічі, що мала місце 30.05.2024, під час якої ОСОБА_10 передав для ОСОБА_11 через вказаного останнім водія на ім`я ОСОБА_14 , грошові кошти в сумі 10 000 грн. за перший місяць неофіційного користування об`єктом нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в ході допиту свідок повідомив про початок фактичного використання ним об`єкту нерухомості, за який надано неправомірну вигоду. Також свідком повідомлено про зустріч між ним, ОСОБА_11 та головою Старокозацької сільської ради ОСОБА_8 , що мала місце в місті Одеса, під час якої останніми були повідомлені всі деталі та умови передачі державного майна, а саме об`єкту нерухомості, що розташований на території Старокозацької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області, а також ОСОБА_11 висунуто вимогу надання неправомірної вигоди в сумі 20 000 доларів США для особисто нього і 20 000 доларів США для ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ;

протоколом ідентифікації (огляду) та вручення грошових коштів від 30.05.2024, яким оглянуто грошові кошти в сумі 10 000 грн., які в подальшому свідком ОСОБА_10 передані ОСОБА_11 , в якості неправомірної вигоди за перший місяць неофіційного користування об`єктом нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

протоколами про результати проведення аудіо-, відеоконтролю особи від 06.06.2024 відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , у яких зафіксовані всі події та обставини про які свідком ОСОБА_10 зазначено в ході проведення допитів, зокрема спільні зустрічі між ним, ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , на яких відбувалось обговорення всіх деталей та умов передачі державного майна, а саме об`єкту нерухомості, що розташований на території Старокозацької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області, а також вимоги надання неправомірної вигоди в сумі 20 000 доларів США для ОСОБА_11 і 20 000 доларів США для ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .. Крім того, вказаним протоколом зафіксовано факт передачі ОСОБА_11 через посередника неправомірної вигоди в сумі 10 000 грн. за перший місяць неофіційного користування об`єктом нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .;

протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_10 від 13.06.2024 під час якого останній повідомив, що 13.06.2024 ним була передана неправомірна вигода в сумі 20 000 доларів США для ОСОБА_11 і 20 000 доларів США для ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ;

протоколом затримання ОСОБА_11 в порядку ст.208 КПК України;

протоколом обшуку обмінного пункту, яким зафіксовано факт вилучення несправжніх імітаційних грошових коштів, що були передані в якості неправомірної вигоди у сумі 20 000 (двадцять тисяч) дол. США для ОСОБА_11 , за ініціювання прийняття рішення про відмову БУВРу від прав на майновий комплекс із земельною ділянкою, а також із залученням посередника ОСОБА_12 , неправомірної вигоди у сумі 20 000 (двадцять тисяч) дол. США для ОСОБА_8 за прийняття ним рішення з передачі окремих приміщень комплексу в оренду ФОП ОСОБА_10 ;

протоколом обшуку приміщень службових кабінетів Басейного управління водних ресурсів річок Причорномор`я та Нижнього Дунаю за адресою: АДРЕСА_2 (за місцем роботи начальника БУВР річок Причорномор`я та Нижнього Дунаю ОСОБА_11 ), в ході якого вилучено речі та документи, що мають відношення до кримінального провадження;

протоколом обшуку приміщень службових кабінетів Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Старокозаче, вулиця Соборна, будинок 34 (за місцем роботи голови Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_8 ), в ході якого виявлено та вилучено документи щодо виділення земельної ділянки та об`єкту на користь ОСОБА_10 ;

іншими доказами у їх сукупності.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування надані стороною обвинувачення докази є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд наголошує на те, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 , у вчиненні інкримінованого йому злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Підстав для визнання доказів, які обґрунтовують підозру ОСОБА_8 недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційних скаргах не наведено.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку апеляційного суду, обставини даного кримінального провадження, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого корупційного злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Існування вказаного ризику підтверджується і тими обставинами, що у разі визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, йому загрожує реальне покарання у виді позбавлення волі, оскільки кримінальний закон виключає можливість застосування до осіб, що вчинили корупційний злочин положень статей 69, 75 КК України, окрім як під час здійснення провадження на підставі угоди.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги те, що обіймаючи виборчу посаду Старокозацького сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_8 набув широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, керівників підприємств, установ та організацій, які він може використати з метою переховування від органів досудового розслідування та/або суду, а також з метою перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1) ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того апеляційний суд погоджується з наявністю у даному кримінальному провадженні ризику, передбаченого п.2) ч.1 ст.177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_8 володіє інформацією про кримінальне провадження стосовно нього та про обставини, що є предметом доказування у кримінальному провадженні, а тому використовуючи своє службове становище може знищити, сховати речі і документи, які мають значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

При цьому інкримінований підозрюваному злочин, який має корисливу спрямованість, цілком ймовірно міг бути вчинений з використанням службового становища та наданої йому влади.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими, свідками у кримінальному провадженні, відповідно до частин 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Оскільки досудове розслідування наразі триває, а показання свідків у даному кримінальному провадженні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань.

Наразі тривають заходи щодо встановлення повного кола осіб, причетних до вчинення злочину.

За наявності існування обґрунтованої підозри та вищевказаних ризиків апеляційний суд переконаний що слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування до ОСОБА_8 виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо нездатності більш м`яких запобіжних заходів запобігти існуючим ризикам, апеляційний суд зазначає про таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: а) особисте зобов`язання; б) особиста порука; в) застава; г) домашній арешт.

В п. 62 у справі «Боротюк проти України» (Khayredinov v. Ukraine) Європейський Суд з прав людини вказав, що «У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції підозрюваного та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування підозрюваного як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з іншими підозрюваними, свідками та потерпілими, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення. Таким чином, апеляційний суд вважає, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не зможе ефективно запобігти вказаному ризику.

Застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на їх м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, на думку апеляційного суду, не забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

При цьому, обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що слідчий суддя визначив підозрюваному ОСОБА_8 завідомо непомірний розмір застави.

Положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу підозрюваного; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні, з урахуванням даних про особу підозрюваного та його майновий стан, а також правової кваліфікації злочину, який інкримінуються підозрюваному та відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого корупційного злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, слідчий суддя мав право визначити заставу у виключному розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому у своєму клопотанні слідчий просив визначити ОСОБА_8 заставу в розмірі 30 000 000 (тридцять мільйонів) гривень.

У свою чергу слідчий суддя надавши оцінку майновому стану підозрюваного та даним про його особу визначила заставу у значно меншому розмірі в сумі 10 001 484 (десять мільйонів одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) гривні.

Слід наголосити, що інкримінований ОСОБА_8 злочин пов`язаний з отриманням неправомірної вигоди в особливо великому розмірі з метою незаконного збагачення з використанням службового становища в органах місцевого самоврядування.

Такі дії беззаперечно компрометують та підривають довіру суспільства до державних органів та держави в цілому, а також викликають підвищений суспільний резонанс.

Апеляційний суд вважає, що визначений слідчим суддею розмір застави не є завідомо непомірним для підозрюваного та його родини з огляду на наявність у них значних матеріальних статків.

Так під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 та члени його родини на праві власності володіють двома квартирами, двома будинками та чотирма земельними ділянками.

Викладені обставини доводять наявність у ОСОБА_8 та його родини значних матеріальних статків, а тому доводи про те, що слідчий суддя визначив завідомо непомірний розмір застави є неспроможними.

На переконання апеляційного суду перспектива втрати застави у виключному розмірі, буде достатнім стримуючим фактором для ОСОБА_8 , щоб запобігти виникненню у нього бажання переховуватись від органу досудового розслідування, або будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені. При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Відповідно до п.1) ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року, якою до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 09 серпня 2024 року в межах строку досудового розслідування, з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4