УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 755/8964/23

провадження № 51-4839ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 11 вересня 2023 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2022 року і призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за незаконне придбання і зберігання наркотичного засобу без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за ч. 1 ст. 309 КК, за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 , протягом року після засудження за ч. 1 ст. 309 КК, 28 травня 2023 року приблизно о 23:00, проходячи повз будинок № 19 на вул. Празькій у м. Києві , знайшов, тим самим незаконно придбав дві пігулки, що містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон (фенадол) загальною масою 0,044 г та, поклавши його до кишені спортивної кофти, в яку був одягнутий, таким чином став незаконно зберігати його при собі без мети збуту до моменту видачі працівникам поліції 29 травня 2023 року в період з 00:16 до 00:19 у ході огляду місця події на вул. Будівельників, 19 у м. Києві .

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 вересня 2024 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду, призначити засудженому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, застосувати ст. 75 КК і звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.

Як зазначає захисник, під час призначення засудженому покарання суд залишив поза увагою дані про особу ОСОБА_4 , ставлення останнього до вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків. Також не врахував належним чином щире каяття засудженого, а лише формально послався на цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання.

Крім того, вказує, що суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_4 з моменту повідомлення про підозру і до теперішнього часу веде добропорядний спосіб життя, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, у вчиненні інших злочинів йому про підозру не повідомлялося, від органів досудового розслідування і суду не переховувався, а навпаки - співпрацював і не ухилявся від участі в слідчих діях та судових засіданнях, що свідчить про його виправлення, усвідомлення протиправності своїх дій і критичне ставлення до них.

За твердженням захисника, після апеляційного розгляду засуджений був мобілізований і проходить військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 .

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Доводи захисника про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії судового рішення, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є нетяжким злочином; особу засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК, однак належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та у період іспитового строку за попереднім вироком вчинив подібне кримінальне правопорушення, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, повністю визнав свою винуватість, у вчиненому розкаявся, скарги за місцем його проживання відсутні, офіційно працевлаштований. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції призначив засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, визначив остаточний вид і розмір на підставі ст. 71 КК.

Засуджений не погодився з вироком місцевого суду і подав апеляційну скаргу. В ній, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через суворість, просив змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК.

Апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог засудженого, аргументувавши таке рішення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що всі обставини, на які посилається ОСОБА_4 , а саме: його молодий вік, щире каяття у вчиненому, сприяння розкриттю злочину, наявність постійного місця проживання в м. Києві, офіційне працевлаштування, відсутність скарг за місцем проживання та відсутність на обліку у нарколога чи психіатра, були враховані місцевим судом під час призначення йому покарання. Засуджений не навів підстав, які б свідчили про істотну невідповідність призначеного покарання з урахуванням характеру злочину та обставин його вчинення.

Верховний Суд зазначає, що дані про особу засудженого, на яких акцентує ОСОБА_5 у касаційній скарзі, обґрунтовано врахували суди під час визначення покарання за ч. 2 ст. 309 КК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість викладених у ньому висновків щодо правильності призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.

Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, відомості про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК, однак належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та у період іспитового строку за попереднім вироком знову вчинив кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, колегія суддів Верховного Суду не вбачає достатніх підстав для спростування висновків судів попередніх інстанцій про неможливість застосування до засудженого ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що з положень ст. 75 КК, а також зі змісту приписів ч. 3 ст. 78 КК випливає, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК остаточне покарання шляхом повного або часткового приєднання до покарання за новим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду

(див., наприклад, постанови від 12 березня 2020 року у справі № 752/2269/18 (провадження № 51-6221км19), від 27 серпня 2020 року у справі № 127/10266/19 (провадження № 51-2412км20).

Зважаючи на вказане вище, перебування ОСОБА_4 на службі в лавах Збройних сил України не є безумовною підставою для застосування у цьому кримінальному провадженні положень ст. 75 КК, оскільки вказані обставини мають враховуватися у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи даними, зокрема, що характеризують особу засудженого, який вчинив кримінальне правопорушення у період іспитового строку.

Крім того, касаційна скарга не містить таких обґрунтувань, які можна вважати належними та переконливими для доведення можливості досягнення мети спеціальної превенції (попередження вчинення нових кримінальних правопорушень засудженим) шляхом застосування до засудженого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, а саме штрафу.

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою суду доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3