Справа № 720/1855/24
Провадження № 1-кп/720/133/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця кримінальне провадження № 0000131 від 29 травня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кисельовськ Кемеровської області російської федерації, проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, із середньо - технічною освітою, пенсіонера, працюючого водієм ПП « ОСОБА_6 », раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 ч. 1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2024 року ОСОБА_5 перебуваючи у м. Львів Львівської області, під час зустрічі та розмови із знайомим ОСОБА_7 дізнався про намір останнього незаконно перетнути державний кордон України, при цьому погодився надати йому відповідну допомогу в перетині державного кордону.

В подальшому, ОСОБА_5 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне переправлення особи через державний кордон України, разом із ОСОБА_7 29 травня 2024 року приблизно о 00 годині 10 хвилин здійснили посадку до транспортного засобу - спеціалізованого вантажного сідлового тягача марки «DAF» моделі «FТ ХF 105.460», державний номерний знак НОМЕР_1 , та направились до міжнародного пункту пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Мамалига», який розташований в АДРЕСА_2 .

29 травня 2024 року приблизно о 20 годині 00 хвилин під час того як вони перебували в м. Чернівці Чернівецької області ОСОБА_7 на виконання порад та вказівок ОСОБА_5 , заховався у спальному місці для водія на верхній поличці автомобіля, а останній також замаскував і прикрив його ковдрами та іншими побутовими речами та продовжив рух до міжнародного пункту пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Мамалига».

Надалі, на пункті пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Мамалига», працівниками 31 прикордонного загону, під час поглибленої перевірки транспортного засобу спеціалізованого вантажного сідлового тягача марки «DAF» моделі «FТ ХF 105.460», державний номерний знак, у спальному місці водія, було виявлено замаскованого та прихованого ОСОБА_7 , якого ОСОБА_5 мав намір, незаконно перевезти через державний кордон України в Республіку Молдова.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через держаний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів.

Обвинувачений ОСОБА_5 винним себе визнав повністю та показав, що 28 травня 2024 року він перебуваючи у м. Львів під час зустрічі із своїм знайомим ОСОБА_7 дізнався, що останній має намір незаконно перетнути державний кордон України та на умовляння останнього погодився йому в цьому допомогти. 29 травня 2024 року він разом із ОСОБА_7 сіли до автомобіля «DAF» та направились до міжнародного пункту пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Мамалига». По дорозі, перебуваючи в м. Чернівці він порадив ОСОБА_7 заховатися у спальному місці для водія на верхній поличці, де замаскував останнього ковдрою та побутовими речами. На пункті пропуску через державний кордон працівники прикордонного загону виявили замаскованого та прихованого ОСОБА_7 , якого він мав намір незаконно перевезти через державний кордон України в Молдову. В скоєному щиро розкаявся, просив суворо його не карати.

Враховуючи, що обвинувачений свою вину визнав повністю, суд з урахуванням думки учасників судового розгляду в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України вважає недоцільним дослідження інших доказів про вищевказані обставини справи, оскільки такі обставини ніким не оспорюються.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що вина ОСОБА_5 у незаконному переправленні ОСОБА_7 через державний кордон України, організації незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 332 ч. 1 КК України.

При вирішенні питання про призначення покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А саме, суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_5 є особою похилого віку, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого зазначені у обвинувальному акті активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та його щире каяття, яке виразилось у тому, що він повністю визнав свою вину та жалкує про скоєння ним злочину, засуджує свою протиправну поведінку та в процесі судового розгляду справи давав правдиві показання, які посприяли органам правосуддя встановити істину по справі.

Слід зазначити, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17, провадження № 51-329км18.

За змістом ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати таким, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам треба мати на увазі, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Матеріалами справи з`ясовано, що обвинувачений в умовах воєнного стану займається волонтерською діяльністю щодо надання допомоги Збройним Силам України, про що свідчать наявні у справі чисельні подяки від військових частин ЗСУ.

Крім цього, в ході судового розгляду обвинувачений заявив клопотання про перерахування грошових коштів в сумі 30000 гривень, внесених ним в якості застави, на потреби ЗСУ з метою підтримання фінансових потреб Збройних сил України під час воєнного стану.

За вказаних обставин, в порядку ч. 2 ст. 66 КК України суд визнає дані обставини такими, що пом`якшують його покарання, оскільки в умовах воєнного стану дані обставини мають значення для зміцнення Збройних Сил та захисту України.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України, є вчинене злочину з використанням умов воєнного стану.

З системного аналізу кримінального закону випливає, що більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише в разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Слід зазначити, що призначене судом покарання має відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливати з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ч. 1 ст. 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим (постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 442/1887/16-к, провадження № 51-1118 км 18).

З досудової доповіді органу пробації від 23 вересня 2024 року, складеної в порядку ст. 314-1 КПК України з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, вбачається, що уповноважений орган пробації вважає доцільним виправлення обвинуваченого без позбавлення волі, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений не уникав, ураховуючи другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого за період кримінального провадження, а також те, що він є особою похилого віку, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, вину повністю визнав та у вчиненому щиро розкаявся, активно посприяв розкриттю злочину, в умовах воєнного стану займається волонтерською діяльністю та клопотав про перерахування грошових коштів, внесених в якості застави на потреби ЗСУ, суд визнає дані обставини винятковими та вважає, що мінімальна міра основного покарання за ч. 1 ст. 332 КК України не відповідає особі обвинуваченого, а вказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у зв`язку із чим, керуючись ст. 69 ч. 1 КК України приходить до висновку про доцільність переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст. 332 ч. 1 КК України, а саме у виді штрафу, який є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При визначенні суми штрафу суд виходить з роз`яснень, викладених у п. 2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7, відповідно до яких, призначаючи покарання у виді штрафу і визначаючи його розмір, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Виходячи з принципів індивідуалізації та справедливості, а також загальних засад призначення покарань визначених в ст.ст. 50, 65 КК України, із урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину та майнового стану обвинуваченого, який є працюючим пенсіонером та має стабільний заробіток, суд приходить до висновку про призначення йому основного покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неподаткових мінімумів громадян.

В ході судового розгляду обвинувачений заявив клопотання про перерахування грошових коштів в сумі 30000 гривень, внесених в якості застави, на потреби ЗСУ, з метою підтримання фінансових потреб Збройних сил України під час воєнного стану.

Враховуючи вказані обставини, а також бажання обвинуваченого, який є одночасно заставодавцем, допомогти Збройним Силам України під час воєнного стану, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого клопотання, у зв`язку із чим заставу в сумі 30000 гривень слід перерахувати на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази, які можуть свідчити про ухилення обвинуваченого як заставодавця від виконання своїх процесуальних обов`язків, суд вважає за необхідне іншу частину застави в сумі 30560 гривень звернути в дохід держави в рахунок сплати призначеного обвинуваченому покарання у виді штрафу, що відповідає положенням ч. 11 ст. 182 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 ч. 1 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити заставу із встановленими відносно нього обов`язками ухвалою слідчого судді Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року.

Частину грошових коштів в сумі 30560 (тридцять тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, які були передані ОСОБА_5 в якості застави на рахунок ТУ ДСА України в Чернівецькій області відповідно до квитанцій АТ «Ощадбанк» № 103 від 17 червня 2024 року, після набрання вироком законної сили, звернути в дохід держави в рахунок сплати призначеного йому покарання у виді штрафу.

Частину грошових коштів в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень, які були передані ОСОБА_5 в якості застави на рахунок ТУ ДСА України в Чернівецькій області відповідно до квитанцій АТ «Ощадбанк» № 103 від 17 червня 2024 року, після набрання вироком законної сили, перерахувати на спеціальний рахунок Національного банку України для цілей оборони України за наступними реквізитами: МФО: НОМЕР_2 ; рахунок № НОМЕР_3 ; ; отримувач: Національний банк України; призначення: допомога ЗСУ.

Речові докази по справі:

- спеціалізований вантажний сідловий тягач марки «DAF» моделі «FТ ХF 105.460», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на території ПП «Конфорт-Транс», що за адресою АДРЕСА_3 , після набрання вироком законної сили, повернути власнику ПП «Трансекспо», знявши з нього арешт накладений ухвалою слідчого судді Хотинського районного суду Чернівецької області 05 червня 2024 року;

- DVD диск, із відеозаписом з міжнародного пункту пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Мамалига», який зберігається в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили, залишити у справі.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів через райсуд з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1