ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/2636/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1687/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000161 від 27.07.2023 за частиною 2 статті 111 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 19.08.2024.

Не погодившись з вказаною ухвалою, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги. Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду від 21.06.2024, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Апеляційні вимоги обвинувачений мотивує тим, що прокурор не довів обгрунтованості поданого ним клопотання про продовження строку тримання під вартою. Звертає увагу, що з часу застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з 29.04.2023, стороною обвинувачення нових доказів на підтвердження обгрунтованості обвинувачення нових доказів, які б підтверджували причетність ОСОБА_6 до вчиненого, не зібрано. До клопотання не додано жодних доказів на підтвердження обгрунтованості обвинувачення, наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Обвинувачений зазначає, що він не перешкоджав досудовому розслідуванню. Вважає, що автоматична відмова у застосуванні застави, без здійснення судового контролю, є недопустимим, а положення частини 6 статті 176 КПК України суперечать Конституції України.

18.07.2024 від обвинуваченого надійшла заява, в якій він зазначив, що з 2014 року постійно проживає в м. Красноград з цивільною дружиною та двома неповнолітніми дітьми, що повністю спростовує інформацію прокурора про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Вважає, що в діях прокурора є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 372 КК України та просить внести відомості до ЄРДР, розпочати досудове розслідування за фактом вчинення співробітниками УСБУ в Вінницькій області за сприяння процесуального керівника кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 365 та статтею 372 КК України. Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить ухвалу суду від 21.06.2024 скасувати, постановити нову, відмовивши прокурору в задоволенні клопотання. В обгрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України та не доведено обгрунтованості поданого ним клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не встановила з огляду на наступне. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке може загрожувати у разі визнання ОСОБА_6 винуватим, дані про його особу та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, а саме: державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду сувернітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: шляхом надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану. Санкція частини 2 статті 111 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна. Відповідно до змісту обвинувального акту, ОСОБА_6 входив до складу агентурно-інформаторської мережі на території Донецької та Луганської областей, яка здійснює збір інформації розвідувального характеру, з метою подальшої передачі інформації представникам країни-агресора для проведення розвідувально-підривної діяльності проти України. Приймаючи до уваги обставини, що встановлені органом досудового розслідування та викладені у обвинувальному акті, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, та щодо наявності достатніх правових підстав для продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою. При цьому, доводи обвинуваченого про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, а саме: місця проживання, дружини, неповнолітніх дітей на утриманні, в даному випадку не спростовують встановлених судом першої інстанції ризиків. Безпідставними є доводи сторони захисту щодо відсутності доказів причетності ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину, оскільки переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку доказам, зібраним стороною обвинувачення, перевіряти законність їх отримання органом досудового розслідування, що є завданням перш за все суду першої інстанції, який здійснює судовий розгляд відповідного кримінального провадження. На даній стадії провадження, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, продовжити вчинення кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції враховує, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій. Крім того, як прокурором, так і судом враховано, що кримінально-протиправна діяльність здійснювалася протягом тривалого проміжку часу в умовах воєнного стану, що суттєво підвищує суспільну небезпечність вчиненого та об`єктивно свідчить про можливість продовження злочинної діяльності у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи обвинуваченого щодо невідповідності частини 6 статті 176 КПК України нормам Конституції України є безпідставними, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною).

Конституційний Суд України виснував, що частина шоста статті 176 Кодексу не суперечить статтям 3, 8, частинам першій, другій статті 29, частині першій статті 55, частині першій статті 62, частині першій статті 64 Конституції України.

Крім того, у наведеному Рішенні Конституційний Суд України зауважує, що застосування за частиною шостою статті 176 Кодексу під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції надавалася оцінка можливості визначення застави як альтернативного запобіжного заходу, однак з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, враховуючи запровадження правового режиму воєнного стану, достатніх для цього підстав судом першої інстанції не встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави, з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

З огляду на ступінь суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому злочину, а також, враховуючи запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід.

Щодо заяви ОСОБА_6 , в якій він просив внести відомості до ЄРДР щодо співробітників УСБУ в Вінницькій області та процесуального керівника, то суд апеляційної інстанції не є суб`єктом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та обвинувачений не позбавлений можливості звернутися з відповідною заявою про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень до відповідного правоохоронного органу.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: