УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 592/11089/20

провадження № 51 - 2469 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 27 березня 2024 року,

установив:

За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Суми,

засуджено за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим же вироком за ч. 3 ст. 187 та ч. 1 ст. 222 КК засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Суд першої інстанції встановив, що 10 серпня 2020 року близько 10:30

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , у під`їзді

АДРЕСА_1 , вчинили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_7 із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. Підійшовши до нього зі спини, нанесли удар у потиличну частину голови, внаслідок чого ОСОБА_7 впав обличчям на сходи, після чого почали наносити йому хаотичні удари в область голови. У подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_5 затягли ОСОБА_7 по сходах на четвертий поверх до його квартири ( № 52 ), де нанесли йому удар у скроневу частину голови, від чого потерпілий впав на підлогу, та продовжували наносити йому хаотичні удари руками в область голови. Унаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 втратив свідомість. У цей час

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, перебуваючи у вказаній квартирі, заволоділи належним ОСОБА_8 майном на загальну суму 7950 грн, після чого з місця злочину зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд.

Унаслідок насильства потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кваліфіковано судом, як вчинення нападу

з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що місцевий суд не спростував показання засуджених про їх непричетність до скоєння злочину, натомість суд послався у своєму рішенні на показання потерпілого, який

не зміг встановити осіб, що наносили йому удари, до того ж його показання

є суперечливими та відображені у вироку не повно. Стверджує, що суд не дав належної оцінки показанням потерпілого та не співставив їх з іншими доказами

у справі. У свою чергу, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою неповноту судового розгляду, допущену судом першої інстанції, формально розглянув подану нею апеляційну скаргу та не перевірив належним чином наведених у ній доводів, а відтак вважає, що ухвала апеляційного суду у справі не відповідає вимогам ст. 370 КПК. Також вказує, що всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд не задовольнив клопотання засудженого про повторний допит потерпілого в суді, показання якого є суперечливими, та залишив поза увагою клопотання про повторне дослідження обставин. Вказані порушення призвели,

на думку захисника, до неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій

і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок

про доведеність винуватості ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, послався на зібрані у кримінальному провадженні докази, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Так, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, не визнав та пояснив, що

10 серпня 2020 року зранку зустрівся з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з якими разом вживали спиртні напої та спілкувались. Під час спілкування

ОСОБА_5 попросив у ОСОБА_7 позичити йому гроші, на що той погодився. Повернувшись із туалету з ОСОБА_5 до свого столику, за яким відпочивали, побачили, що ОСОБА_7 пішов додому. Забравши недопиту пляшку горілки та солодкого напою, разом із ОСОБА_5 пішли у свій двір,

де постояли кілька хвилин біля під`їзду ОСОБА_7 , покурили та вирішили до нього піднятися, щоб взяти грошей.

Зайшовши у під`їзд побачили ОСОБА_7 , який лежав на сходинках. Вони разом підняли останнього та допомогли йому дійти до квартири. Двері в квартиру ОСОБА_7 відчиняв сам, діставши ключі з сумочки. У квартирі ОСОБА_7 посадили в кухні на стілець. Останній їм сказав, що швидку викликати не потрібно. ОСОБА_5 приводив його до тями та вмивав. Після того, як ОСОБА_7 стало легше, ОСОБА_5 з квартири пішов.

Будь-яких грошових коштів у квартирі ОСОБА_7 він не бачив і не брав. На його запитання щодо продовження спільного відпочинку ОСОБА_7 відмовив.

У зв`язку з відсутністю грошових коштів останній дозволив здати у ломбард його телевізор та медіацентр з умовою, що 1000 грн принесуть йому, а 200 грн він позичить їм. Він погодився з пропозицією потерпілого та виключно з його згоди взяв телевізор та медіацентр, які здав у ломбард, оформивши угоду на своє прізвище.

Після ломбарду він та ОСОБА_5 пішли до магазину «АТБ», там зустріли своїх знайомих, з якими спілкувалися близько години, після чого повернулися у двір, де були затримані працівниками поліції.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні розбійного нападу не визнав та показав, що 10 серпня 2020 року близько 7-ої години ранку йому зателефонував потерпілий ОСОБА_7 та запропонував зустрітися, після чого до них приєднався ОСОБА_6 . Вони сиділи біля магазину, відпочивали за столиками та вживали спиртні напої, а потім розійшлися. Потерпілий пішов першим, а вони трохи пізніше. Вони усі разом мешкали у одному подвір`ї. Згодом вони вирішили позичити гроші у ОСОБА_7 та попрямували до квартири останнього. У під`їзді між другим та третім поверхами вони побачили потерпілого, який лежав у крові на підлозі, обличчям униз, вони намагалися його підняти та привести до тями. Він його не бив, лише легенько похлопав по щоках, щоб привести до тями. Потім вони з ОСОБА_6 допомогли йому дістатися до квартири, вхідні двері в яку потерпілий відмикав сам, та впустив їх у квартиру. У квартирі інших осіб не було. Вони посадили його на стілець на кухні, упевнившись в тому, що з ОСОБА_7 все добре він залишив квартиру. Швидку допомогу не викликав, оскільки останній був у нормальному стані. Грошових коштів у квартирі не було і він їх не брав. Через 10 хвилин ОСОБА_6 спустився вниз з телевізором і медіацентром та пояснив, що ОСОБА_7 попросив здати їх до ломбарду. Скільки коштів йому надали в ломбарді сказати не може, оскільки вони не ділили їх між собою. Після ломбарду обоє пішли у двір, де були затримані працівниками поліції. До цього ОСОБА_7 телефонував йому та погрожував.

Ці показання ОСОБА_5 також підтвердив і під час проведення слідчого експерименту.

Водночас місцевий суд разом з іншими доказами проаналізував і оцінив показання потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив, що тривалий час знайомий з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , між ними були нормальні, товариські стосунки, останні бували в нього вдома. 10 серпня 2020 року зранку вони зустрілися з ОСОБА_5 та домовились випити кави. Пізніше підійшов

ОСОБА_6 , усі разом сиділи за столиком біля магазину, відпочивали, вживали горілку, спокійно спілкувалися. При цьому, будь-яких розмов про позику ним грошей не було.

Через деякий час вони попрощалися і він пішов додому. Знаходячись у під`їзді між другим і третім поверхом він відчув сильний удар у голову ззаду, від якого впав на правий бік. Під час падіння вдарився об сходинки, після чого відчув ще декілька ударів по обличчю та тулубу (три-чотири), коли відкрив очі побачив перед собою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Хто з них двох і куди наносив йому удари сказати не може, оскільки очі в нього були закриті. ОСОБА_5 точно наносив йому один удар по обличчю. Не виключає, що таким чином останній міг приводити його до тями. Інших осіб, які б могли завдати йому ударів, в під`їзді

не було.

Як потрапив до квартири не пам`ятає. Гадав, що дістався туди сам,

а згодом дитина з під`їзду розповіла, що до квартири його затягували під руки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Не пригадує, хто і яким чином відчиняв вхідні двері в квартиру, ключі були у нього в лівій кишені штанів. Пам`ятає, як сидів на стільці в кухні і в квартирі були ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . ОСОБА_6 казав, що він винен їм 5 тис грн. Після того, як він запитав кому він і за що винен, ОСОБА_6 наніс йому удар в обличчя, від якого він упав на підлогу, далі відчув ще кілька ударів, від чого втратив свідомість. Коли прийшов до тями та відкрив очі побачив, як ОСОБА_6 знімає телевізор на стіні. ОСОБА_5 в цей час у квартирі вже не було. Забирати телевізор, медіацентр та здавати їх у ломбард він ОСОБА_6 не дозволяв. Потім він знову втратив свідомість і прийшов до тями, коли

у квартирі вже були працівники поліції та лікарі. Зникнення телевізора, медіацентру та пультів до них він помітив відразу. Зникнення грошових коштів в сумі 4800 грн, які були на підвіконні в кухні біля вазону з квітами, помітив коли мав їхати в лікарню. Після цих подій він телефонував ОСОБА_5 і просив одуматися та повернути викрадене майно.

Також суд першої інстанції у вироку послався на дані, що містяться у: формах виводу повідомлення про злочин від 10 серпня 2020 року за № 52448, 52476, 52469; протоколах: прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10 серпня 2020 року, огляду місця події від 10 серпня 2020 року зі схемою та фотознімками, комп`ютерного томографічного дослідження головного мозку від 10 серпня 2020 року, проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2020 року за участю потерпілого з фототаблицею до нього, проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 25 вересня 2020 року, отримання зразків біосередовища для проведення експертизи у ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; акті судово-медичного обстеження № 648, проведеного

з 11 серпня по 25 серпня 2020 року; висновках експертів № 660, 661 від 11 вересня 2020 року, № 19/119/8-75е від 28 серпня 20202 року, № 822 від 25 серпня

2020 року, № 823 від 25 серпня 2020 року, № 19/119/8-78е від 15 вересня

2020 року, № 19/119/8-76е від 3 вересня 2020 року, № 19/119/8-80е від 16 вересня 2020 року, № 19/119/8-81е від 17 вересня 2020 року, № 19/119/8-83е

від 21 вересня 2020 року, № 19/119/8-84е від 21 вересня 2020 року, №19/119/6/1-508 е від 19 серпня 2020 року, № 19/119/6/3-1138е від 15 вересня 2020 року.

При оцінці зібраних доказів місцевий суд, додержуючись положень ст. 94 КПК оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов безспірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.

При цьому суд у вироку зазначив, що доводи засудженого ОСОБА_5 про його непричетність до вчинення злочину, спростовуються сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів досліджених у судовому засіданні.

Зокрема, показаннями потерпілого, які узгоджуються з іншими доказами у справі, висновку експерта щодо часу та обставин спричинення тілесних ушкоджень останньому; заявою про вчинення злочину, в якій потерпілий вказав на

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як осіб, які вчинили на нього розбійний напад; - заявою ОСОБА_9 , яка у повідомленні на лінію 102 зазначила, що двоє чоловіків - мешканців 2 та 5 під`їзду будинку АДРЕСА_3 , один учасник АТО, інший раніше відбував покарання в місцях позбавленнях волі, завдавши тілесних ушкоджень, вдерлися до квартири потерпілого та заволоділи його телевізором; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого та висновком додаткової судово-медичної експертизи № 661

від 11 вересня 2020 року, відповідно до якого пояснення ОСОБА_7 не суперечать механізму та локалізації виявлених у нього тілесних ушкоджень, які могли утворитися при нанесенні ударів кулаками та ногами в обличчя, як було ним продемонстровано під час проведення слідчого експерименту.

Водночас суд не встановив підстав, які би спонукали потерпілого оговорювати засуджених. Навпаки, їхніми показаннями підтверджується, що усі вони знайомі досить тривалий час і підтримували дружні стосунки.

При цьому, посилання захисника в касаційній скарзі на те, що у вироку відображені показання потерпілого, які він не давав є безпідставними, оскільки такі, як зазначено місцевим судом у вироку підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Водночас захисник у своїй касаційній скарзі не конкретизує, які саме показання потерпілого відображені у вироку

не відповідають дійсності.

Спростовуючи доводи сторони захисту про те, що засуджені не наносили тілесних ушкоджень потерпілому, а знайшли його лежачим без свідомості в під`їзді, суд у вироку обґрунтовано вказав на те, що інших осіб, які могли би спричинити тілесні ушкодження останньому, окрім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у під`їзді не було. При цьому, можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень при вертикальному падінні на площину відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 150 від 18 березня 2021 року виключається.

Також місцевий суд у вироку вказав на те, що неможливість встановлення ким саме із засуджених наносились удари потерпілому зумовлена синхронністю та узгодженістю їхніх дій. Водночас висновком експерта та показаннями потерпілого під час судового розгляду було встановлено, що такі удари мали місце (не менше 5 ударів) і їх наносили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як у під`їзді, так і в квартирі.

На підтвердження своїх висновків у вироку суд послався також на відеозаписи

з камери відеоспостереження в магазині «Продукти», на яких зафіксовано, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відпочивають разом із потерпілим, після чого

о 10:40 відходять і о 10:41 також з місця йде потерпілий, а о 10:42 обоє засуджених повертаються та йдуть у тому ж напрямку, що і потерпілий, та відеозапис із камер відеоспостереження з ломбарду «Свіжа копійка», на якому зафіксовано, що

10 серпня 2020 року об 11:43 до закладу входять ОСОБА_6 , який тримає в руках медіацентр, а ОСОБА_5 телевізор, при цьому на білій футболці ОСОБА_6 видно плями бурого кольору.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок місцевого суду у справі відповідає цим вимогам та є законним

і вмотивованим, про що також зазначив у своєму рішенні суд апеляційної інстанції за наслідками його перегляду.

Так, погоджуючись із правильністю висновків місцевого суду у вироку, суд апеляційної інстанції в своєму рішенні вказав, що оцінені місцевим судом докази підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню, ці докази отримані у встановленому законом порядку, а отримані на підставі цих доказів фактичні дані не спростовані жодними іншими доказами, наданими сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду дійти обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину.

При цьому суд апеляційної інстанції ретельно перевірив та обґрунтовано спростував доводи апеляційних скарг сторони захисту, в тому числі захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам її касаційної скарги, зокрема і щодо того, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, ґрунтується на показаннях потерпілого, які є непослідовними, суперечливими та мінливими.

Зокрема, спростовуючи ці доводи захисника, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що показання потерпілого також підтверджуються повідомленням заявниці ОСОБА_9 на лінію «102» про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та заволодіння його майном; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 від 11 серпня

2020 року, під час якого останній продемонстрував механізм нанесення йому ударів між другим та третім поверхами у під`їзді, а також одного удару кулаком з лівого боку в ділянку ока ОСОБА_6 під час перебування в квартирі, та два удари ногою в ділянку обличчя ОСОБА_5 ; висновком експерта № 661 від 11 вересня 2020 року, згідно з яким виявлені у потерпілого ОСОБА_7 тілесні ушкодження могли утворитись за обставин продемонстрованих потерпілим під час проведення слідчого експерименту.

При цьому суд апеляційної інстанції також звернув увагу і на заяву потерпілого про вчинення кримінального правопорушення від 10 серпня 2020 року, в якій він прямо вказав на ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як на осіб, що вчинили на нього розбійний напад. Жодних мотивів для обмови засуджених у потерпілого судом встановлено не було, з огляду на їх давнє знайомство та товариські стосунки.

Також апеляційний суд визнав необґрунтованими та відхилив доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знайшли потерпілого непритомним на сходах, з посиланням на висновок додаткової судово-медичної експертизи № 150 від 18 березня 2021 року, згідно з яким механізм утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не був продемонстрований ОСОБА_5 під час слідчого експерименту за його участі. Водночас, апеляційний суд звернув увагу й на те, що доказів на підтвердження версії сторони захисту, що потерпілого могли побити інші особи сторонами суду надано не було.

З приводу доводів захисника про те, що апеляційний суд у порушення вимог

ч. 3 ст. 404 КПК залишив поза увагою клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин провадження та відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про повторний допит потерпілого, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто, в ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є обґрунтованими та потребують перевірки, суд апеляційної інстанції здійснює таку перевірку шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

Під час апеляційної перевірки вироку суд апеляційної інстанції перевірив рішення місцевого суду на предмет відповідності висновків суду фактичним обставинам справи, про що також просила сторона захисту в апеляційній скарзі та погодився з висновками цього суду про те, що вказані обставини підтверджуються дослідженими у суді доказами, а відтак і не досліджував повторно обставин провадження, оскільки не було у цьому потреби.

Іншої оцінки зібраним доказам у справі суд апеляційної інстанції не давав, оскільки погодився з їх оцінкою судом першої інстанції, а сама по собі незгода засудженого з показаннями потерпілого, які він вважає суперечливими, не

є безумовною підставою для його повторного допиту. До того ж, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що показання потерпілого надані

в суді повністю узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Обґрунтованих підстав ставити під сумнів правильність висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях колегія суддів не вбачає.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років, то колегія суддів вважає, що таке відповідає вимогам статей 50, 65 КК і за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

З урахуванням наведеного, у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми

від 31 березня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 27 березня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3