ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №635/441/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2300/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжні заходи
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2024 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області про обрання до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено.

Обрано до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Визначено суму застави у розмірі 60560 грн, при внесенні якої ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти із покладенням обов`язків, передбаченим ч. 5 ст. 194 КПК України.

Встановлено строк дії ухвали суду до 16 грудня 2024 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що обвинувачений не мав на меті уникнути кримінальної відповідальності, звернувся до ЄСПЛ із заявою про порушення його прав під час довготривалого застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, справа була відкрита та задоволена, з його слів отримав кошти стягнуті за рішенням ЄСПЛ.

Обвинувачений вину свою у вчиненні злочинів визнає частково, завдана шкода відшкодована в повному обсязі, оскільки вкрадений газовий балон повернуто потерпілому у справі. Таким чином немає підстав вважати, що він подовжуватиме злочинну діяльність.

Захисник зазначала, що підзахисний, хоча раніше і був судимий, проте нових злочинів не вчиняв та поніс вже покарання за раніше скоєне в повній мірі.

Захисник вважала, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, через необґрунтованість ризиків, які зазначені у ньому, своєю подальшою поведінкою ОСОБА_7 сприятиме проведенню судового слідства у з`ясуванні обставин даної справи, оскільки усвідомлює відповідальність, так як особисто зацікавлений в тому, щоб дана справа швидше закінчилась.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду апеляції прокурор до суду апеляційної інстанції не прибув.

За наведених вище обставин враховуючи стислі строки регламентовані ч. 2 ст. 422 КПК України судова колегія вважає можливим розглянути апеляцію по суті, без участі прокурора, належним чином повідомленого про час та місце проведення апеляційного розгляду, так як в силу вимог ч. 4 ст. 405 КПК України дані обставини не є перепоною для апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції погодився із доводами прокурора про існування ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та врахував те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні численних кримінальних правопорушень, за найтяжче з яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років, на досудовому розслідуванні вже переховувався від органу досудового розслідування, тому 11.12.2020 слідчим суддею виносилась ухвала про надання дозволу на його затримання для примусового приводу до слідчого судді для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, та під час судового розгляду порушив умови домашнього арешту, оголошувався у розшук, був доставлений до суду на підставі ухвали суду про затримання з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою Враховуючи характер та обставини правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_7 , їх множинність, дані про особу обвинуваченого, який не має джерел для забезпечення нормальної життєдіяльності, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість запобігання встановленим ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні численних корисливих кримінальних правопорушень, за найтяжче з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років, неодноразово засуджений за вчинення тяжких корисливих кримінальних правопорушень, не має офіційних джерел доходу.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2021 року до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався судом.

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 ; та покладено обов`язки, передбачені ч. 4 ст. 194 КПК України.

08 травня 2024 року обвинувачений в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, тому ухвалою суду від 08 травня 2024 року до обвинуваченого застосовано привід для забезпечення його явки у судове засідання на 20 червня 2024 року. На виконання ухвали суду надані відомості, що місце знаходження обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено. Крім того, надані відомості, що обвинувачений порушував умови застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року обвинуваченого оголошено у розшук.

03 жовтня 2024 року прокурором подано клопотання про обрання до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та клопотання про затримання ОСОБА_7 з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, яке задоволено ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року.

18 жовтня 2024 року обвинуваченого ОСОБА_7 затримано на підставі ухвали суду та доставлено до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу виді тримання під вартою.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

За викладених обставин у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання підозрюваною покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_7 є недостатнім.

Крім того, судом застосовано альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2024 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: