ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/553/19 Номер провадження 11-кп/814/318/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002470 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балаклія Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 8 років позбавлення волі.

Провадження за цивільним позовом закрито у зв`язку із відмовою від позову.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, арешту майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

22.11.2018 близько 20 год. 40 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи у салоні автомобіля Audi A4 AVANT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі своєю знайомою ОСОБА_9 на території обслуговуючого кооперативу «Воєнвед» (далі ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») за адресою: м. Харків, вул. Тархова, буд. 13, словесно посварилися.

Після чого ОСОБА_9 вийшла з салону автомобіля та пішла вперед у напрямку металевих воріт аварійного виїзду з ОК «Воєнвед», а ОСОБА_8 з мотивів помсти за образу, умисно, з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , цього ж дня близько 20 год. 52 хв., перебуваючи за кермом автомобіля, розуміючи, що попереду ОСОБА_9 знаходяться закриті металеві ворота аварійного виходу ОК «Воєнвед», почав рух на автомобілі із значним прискоренням уздовж гаражів, розташованих по обидва боки від його автомобіля, в напрямку потерпілої, та здійснив на неї наїзд передньою частиною транспортного засобу, яким керував, притиснувши при цьому ОСОБА_9 до металевих воріт аварійного виїзду, у результаті чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку із неповнотою судового розгляду.

Зазначає, що не мав умислу на вбивство потерпілої, оскільки мав з нею близькі стосунки та був знайомий із її родиною. Також звертає увагу, що 22.11.2018 між ними не було сварки, а наїзд на потерпілу ОСОБА_8 здійснив випадково, після чого поклав її на заднє сидіння автомобіля та поїхав на АЗС, щоб викликати швидку допомогу, далі поїхав за каретою швидкої до лікарні та залишив там свої контакти.

Вважає, що покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

На зазначену апеляційну скаргу прокурор та потерпіла ОСОБА_10 подали заперечення, у яких просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та залишити вирок місцевого суду без змін.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація його дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

Факт наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_8 на потерпілу за обставин, викладених у вироку, ніким із учасників не оспорюється.

Допитаний у судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненому діянні не визнав, зазначив, що не мав умислу на вбивство ОСОБА_9 , з якою планував жити разом та мав близькі стосунки. Проте не заперечував факт наїзду на потерпілу автомобілем, та вказав, що транспортний засіб, яким він керував рухався зі швидкістю 4-5 км/год, але, коли ОСОБА_9 вискочила попереду капоту, автомобіль неочікувано для обвинуваченого прискорився, ОСОБА_8 натиснув на гальма, але вони не спрацювали, внаслідок чого притиснув ОСОБА_9 переднім правим краєм автомобіля до металевих воріт.

Разом з тим, доводи обвинуваченого про відсутність умислу на вбивство спростовуються таким.

У постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 09.09.2021 у справі № 361/2548/18 зазначено, що ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

На відміну від умисного вбивства, специфіка вбивства з необережності, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 119 КК, полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Тобто, вбивство з необережності має місце лише при поєднанні усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання його суспільно небезпечних наслідків.

Вирішуючи питання про наявність у протиправному діянні ОСОБА_11 суб`єктивної сторони, суд ретельно проаналізував його показання та показання свідків щодо взаємин обвинуваченого з потерпілою, які передували події злочину та мали сиcтематичний конфліктний характер, спосіб вчинення, засоби злочину, а саме спричинення ОСОБА_8 потерпілій численних тяжких тілесних ушкоджень за допомогою автомобіля, що є засобом підвищеної небезпеки, в умовах обмеженого простору на території між гаражами та зачиненими воротами, що свідчить про їх мобілізованість, усвідомленість та цілеспрямованість і разом із іншими, встановленими обставинами, спростовують твердження обвинуваченого про необережний характер заподіяння смерті потерпілій.

При цьому потерпіла ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_9 та обвинувачений постійно сварилися на ґрунті ревнощів останнього. ОСОБА_8 неодноразово застосував до потерпілої фізичне насильство, поводив себе жорстоко, агресивно та спричиняв ОСОБА_9 тілесні ушкодження, через що ОСОБА_9 планувала припинити з ним стосунки.

Також ОСОБА_8 не заперечував про наявність конфлікту з потерпілою, який мав місце незадовго до події злочину, що підтвердила мати обвинуваченого ОСОБА_14 . Вказане також може свідчити про наявність умислу у ОСОБА_8 на вбивство потерпілої на ґрунті ревнощів та з мотивів помсти.

При цьому місцевий суд правильно врахував ту обставину, що ОСОБА_8 викликав швидку допомогу через півгодини після події, а працівникам швидкої допомоги повідомив, що не знайомий з потерпілою, що свідчить про намагання обвинуваченого уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення та відсутність у нього каяття з приводу вчиненого діяння.

Доводи обвинуваченого про відсутність у нього умислу на заподіяння ним смерті потерпілій спростовуються також даними, відображеними у висновку судово-медичної експертизи №10-12/2428-С/18 від 03.01.2019, відповідно до яких внаслідок удару виступаючими частинами автомобіля потерпілій було завдано значну кількість тілесних ушкоджень, які потягли за собою її смерть, що свідчить про значну силу удару, яка могла бути викликана лише внаслідок умисного прискорення обвинуваченим транспортного засобу.

Враховуючи викладене вище, твердження обвинуваченого про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними, оскільки підставою кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 119 КК України може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення обвинуваченого до заподіяння смерті потерпілій у формі необережності. З огляду на встановлені судами обставини, підстави до такого висновку в цьому кримінальному провадженні відсутні.

Тому, враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким та потягло за собою смерть людини; конкретні обставини справи; особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України не судимий, не працює, вину визнав частково; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України, в межах санкції статті, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстави для призначення більш м`якого покарання відсутні.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_11 та направлення його на новий розгляд до суду першої інстанції, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року, щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженому, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуюча ОСОБА_15 Нізельковська

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4