ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1230/24
Провадження №1-кп/477/369/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Крижопіль Крижопільського району Вінницької області, громадяина України, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , з середньою технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 , в умовах воєнного стану, введеного на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року, який діє на теперішній час, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи службу у військовій частині НОМЕР_2 , діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби - тимчасове місце дислокації окремого підрозділу військової частини у АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза місцем несення служби, проводячи час на власний розсуд, до 10.10.2023р.

Відповідальність за дії, вчинені обвинуваченим, передбачена частиною 5 статті 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, та пояснив, що дійсно на початку вересня 2022 року, проходячи військову службу на посаді механіка-водія у військовій частині НОМЕР_2 , після участі у бойових діях на території Миколаївської області, вирішив самовільно залишити місце служби та поїхав додому, де одружився та влаштувався на роботу. У жовтні 2023 року повідомив про себе до військової служби правопорядку та повернувся на військову службу, згодом перевівся до іншої військової частини, де проходить службу і в теперішній час. За час служби отримав підвищення у військовому званні, у вчиненому розкаюється, просив обрати покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

За згодою прокурора та обвинуваченого, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, а також учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи досліджені по справі докази, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого у самовільному залишенні ним, як військовослужбовцем, місця служби (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за частиною 5 статті 407 КК України.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, судом враховується, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога або лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, 2023 року народження, позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем служби.

Обставинами, які пом`якшують покарання, судом визнається визнання вини, щире каяття, з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи тяжкість та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого, а саме те, що він з`явився самостійно із зізнанням, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся у вчиненому, продовжує військову службу, за місцем служби характеризується позитивно, як сумлінний, відповідальний та професійний військовослужбовець, відповідно до відміток у військовому квитку, 01.06.2024 року отримав чергове військове звання, ставлення обвинуваченого до вчиненого та дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, суд вважає за можливе при призначенні покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням статті 69 КК України, призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленою санкцією частини 5 статті 407 КК України для даного виду покарання, зокрема у виді двох років позбавлення волі.

Щодо можливості застосування статті 69 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Чинний Кримінальний кодекс України не передбачає диференційованих підходів щодо визначення часу вчинення злочину. Згідно з частиною 3 статті 4 Кодексу таким часом визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Злочин, вчинений обвинуваченим, є триваючим, оскільки розпочався 09.09.2022 року, з часу самовільного залишення військової частини, та припинився 10.10.2023 року.

Особливістю триваючих злочинів є те, що юридично вони вважаються закінченими з моменту початкового вчинення дії або бездіяльності, визначених законодавцем як злочин, а фактичне припинення злочинного стану залежить від поведінки самої особи або уповноважених органів держави. Один раз вчинивши дію (чи бездіяльність), особа більше нічого не чинить, однак постійно перебуває у певному суспільно небезпечному, так би мовити, злочинному стані.

Відповідно до статті 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Разом з тим, обмеження щодо можливості застосування положень статті 69 КК України щодо випадків засудження за кримінальне правопорушення, передбачене, зокрема, статтею 407 КК України, встановлені Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, який набрав чинності 27 січня 2023 року.

Станом на 09.09.2022 року стаття 69 КК України діяла в редакції Закону України від 29.06.2021року № 1576-ІХ та не мала застережень щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтею 407 КК України. В подальшому до статті 69 КК України вносились зміни Законом України від 01.12.2022року № 2812-ІХ ( який набрав чинності 29.12.2022року), які також не мали застережень щодо застосування положень даної статті щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтею 407 КК України.

Оскільки триваючий злочин, вчинений ОСОБА_3 , почався під час дії Закону України від 29.06.2021року № 1576-ІХ та припинився під час дії Закону України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 5 статті 407 КК України, на підставі положень статті 69 КК України (в редакції, яка діяла до внесення змін законом України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ), враховуючи зворотну дію закону в часі, визначену в статті 5 КПК України.

З урахуванням особи обвинуваченого, який перебуває на військовій службі, надалі виконує обов`язки військової служби, за місцем служби характеризується виключно позитивно, після повернення на службу отримав чергове військове звання, суд вважає можливим, відповідно до ст. 58 КК України замінити обвинуваченому покарання у виді 2 років позбавлення волі на службові обмеження для військовослужбовців на той самий строк з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків із сум грошового забезпечення обвинуваченого, що буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Речові докази та судові витрати у справі відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Керуючись ст. ст. 366, 367-369, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України та призначити йому покарання, з застосуванням статті 69 КК України (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ) у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі статті 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 10 (десяти) відсотків із суми грошового забезпечення.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

Речові докази та судові витрати у справі відсутні.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

На вирок може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1