Дата документу 24.09.2024 Справа № 332/1052/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/887/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/1052/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.408 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 травня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він, проходячи військову службу за мобілізацією, перебуваючи з 10.03.2022 року на посаді стрільця 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, 16.09.2022 року самовільно залишив місце служби - місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 (місце розташування не зазначається на підставі Закону України №2160-IX від 24.03.2022 року), після чого, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.408 КК, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.4 ст.408 КК, із застосуванням положень ст.75 КК.

Свої вимоги аргументувала тим, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, має намір надалі проходити військову службу. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у справі не встановлено. Обвинувачений самовільно залишив місце служби 16.09.2022 року. Стаття 75 КК (в редакції, яка діяла на час вчиненого кримінального правопорушення) передбачала у випадках, визначених цією статтею, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням. А тому призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням було б справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при розгляді кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті, не оспорював обставин вчинення злочину та не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК.

З огляду на таку правову позицію обвинуваченого, а також з урахуванням думки учасників провадження, суд першої інстанції у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

Відтак судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагала на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у справі обставини дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами захисника.

Так, редакція ст.75 КК станом на день вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення дійсно не містила заборони для застосування цієї норми до осіб, які вчинили передбачене ч.4 ст.408 КК кримінальне правопорушення. Адже злочин обвинуваченим було вчинено до набрання чинності відповідних змін до ст.75 КК в січні 2023 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за законом віднесено до особливо тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відповідно до службової характеристики характеризується посередньо. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які би обтяжували покарання, суд не встановив.

Відповідно до ст.ст.17, 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються за Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави. Захист Вітчизни, її суверенітету і територіальної цілісності є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України.

Згідно зі ст.ст.2, 3, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій; поважати честь і гідність кожної людини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

Проте обвинувачений ОСОБА_8 в умовах введеного в державі воєнного стану за наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованим та мати високу моральну та патріотичну свідомість, вчинив дезертирство. Тим самим обвинувачений незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності та обов`язки військової служби тривалий час не виконував. Між тим, такі обставини прямо впливають на боєздатність військових підрозділів та спроможність підрозділу виконувати бойові завдання.

Сукупність зазначених обставин, а також тяжкість і характер вчиненого обвинуваченим злочину проти встановленого порядку несення військової служби, не дають колегії суддів підстав вважати, що досягти мети заходу примусу можливо без ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Більш того, відповідно до ч.2 ст.50 КК покарання має на меті, крім іншого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Проте звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням за вчинення дезертирства не вплине на формування думки інших осіб, які в теперішній час здійснюють захист державного суверенітету і територіальної цілісності України, про неприпустимість вчинення аналогічних злочинів та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Обставини, на які посилалася захисник в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому покарання у розмірі, що є мінімально можливим за санкцією ч.4 ст.408 КК. Проте такі обставини не є достатніми для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК.

Відтак правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК, в апеляційній скарзі не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4