КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003942 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бортничі Бориспільського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином - задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2288/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1

потерпілого ОСОБА_9 майнову шкоду у розмірі 65 065 грн. 77 коп. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 09 грудня 2022 року близько 10 год. 46 хв. водій ОСОБА_8 , в світлий час доби за сприятливих погодних умов, зволоженому асфальтному покритті, керуючи технічно-справним транспортним засобом, автомобілем марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався проїзною частиною проспекту Миру зі сторони бульвару Верховної Ради в напрямку Дарницької площі, в районі буд. № 17, який рахується по пр. Миру в місті Києві, перед нерегульованим пішохідним переходом.

Під час руху ОСОБА_8 не стежив за дорожньою обстановкою, не був уважним під час керування транспортним засобом та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, життю та здоров`ю громадян, а також, порушуючи вимоги пункту п. 2.3.б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - ПДР України), відповідно до якого, водій зобов`язаний: «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», та п. 18.1. Правил дорожнього руху України, згідно з яким передбачено, що «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, водій ОСОБА_8 продовжуючи рухатись прямо керованим ним транспортним засобом, допустив виїзд на нерегульований пішохідний перехід, де в подальшому вчинив наїзд передньою частиною керованого ним транспортного засобу на пішохода, потерпілого ОСОБА_9 , який рухався з права на ліво відносно руху автомобіля марки «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та мав перевагу в русі. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження та був доставлений до медичного закладу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 заподіяно тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 042-279-2023 від 16.03.2023 встановлено, що у ОСОБА_9 , 1968 року народження, згідно наданої медичної документації, виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ правої скроневої, лобної часток, травматичного субарахноїдального крововиливу над правою лобною часткою, субдуральних нашарувань крові над лівою лобною часткою, забійної рани нижньої губи, саден лівої вилицевої, підборідної, лобної ділянок, закрита травма лівої гомілки у вигляді уламкового перелому верхньої третини великогомілкової та малогомілкової кісток зі зміщенням уламків, епідуральних міхурів по задній поверхні, поверхневих саден по передній поверхні середньо-верхньої третини гомілки.

Виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження, локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони травмуючою дією тупого (их) предмета (ів), могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто 09.12.2022 при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом).

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/111-23/12401-ІТ від 14.03.2023, у водія ОСОБА_8 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог вказаних пунктів. Тобто, в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля марки «ВАЗ 2107», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 вимогам пункту 18.1 ПДР України.

Грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння тілесного ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість, просить змінити вирок суду в частині призначення покарання. Визнати, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 : його похилий вік; статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії; інвалідність 2-ї групи внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; наявність неповнолітньої доньки на його утриманні. Призначити ОСОБА_8 , із застосуванням ч. 1, 2 ст. 69 КК України, покарання за ч. 1 ст. 286 КК України - штраф 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами. Цивільний позов задовольнити частково, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 майнову шкоду - 10 000 грн., моральну шкоду - 10 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою; злочин, за який його засуджено, є неумисним; є особою похилого віку, пенсіонером; ліквідатором аварії на ЧАЕС 1-ї категорії; інвалідом 2-ї групи внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС; батьком неповнолітньої доньки. Також ОСОБА_8 переніс 2 інфаркти, хворіє на варикоз нижніх кінцівок, прожив все своє життя у служінні іншим людям, працював водієм.

Отже вважає, що такі обставини, як: похилий вік обвинуваченого, статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інвалідність 2-ї групи внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та наявність на його утриманні неповнолітньої доньки, заслуговують на те, що бути визнаними судом апеляційної інстанції обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , на підставі ч. 2 ст. 66 КК України.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Потерпілий ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції в призначений день та час апеляційного розгляду не з`явився, а, за повідомленням його представника - адвоката ОСОБА_6 , потерпілий повідомлений про судове засідання і просив розглядати провадження за його відсутності, оскільки він хворіє та не може ходити, тому, зважаючи на участь в апеляційному розгляді представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 , який заперечень щодо розгляду провадження у відсутність потерпілого не мав, та враховуючи що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, неявка учасників провадження не перешкоджає проведенню розгляду, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора та представника потерпілого проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, за змістом апеляційної скарги, вказані висновки суду першої інстанції, як і правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, захисником не оспорюються.

Водночас колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Також на переконання колегії суддів суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Всупереч доводам апелянта, ОСОБА_8 призначено покарання у відповідності із зазначеною нормою закону з урахуванням всіх обставин, передбачених ст. 65 КК України.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, відношення обвинуваченого до скоєного,а також дані про особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи, має на утриманні неповнолітню дитину, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, думку потерпілого, який просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин, на підставі чого правильно дійшов висновку про призначення покарання у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

З урахуванням всіх цих даних та конкретних обставин кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції основне покарання, яке за своїм видом і розміром є наближеним до мінімального виду і розміру покарання, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а також і обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не у максимальних межах санкції закону за вчинення цього нетяжкого, необережного злочину, є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тобто, для переходу до іншого більш м`якого розміру покарання, ніж передбачено законом, згідно з ст. 69 КК України, необхідна наявність двох підстав: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) наявність обставин, що певним чином позитивно характеризують винного.

Відповідно до змісту ст. 66 КК України, обставини, які пом`якшують покарання це перелічені в законі, а також не зазначені в ньому, але встановлені судом різного роду чинники об`єктивного чи суб`єктивного характеру, які не є ознаками складу кримінального правопорушення і не впливають на його кваліфікацію, однак знижують ступінь суспільної небезпечності особи винного і вчиненого ним кримінального правопорушення, і у зв`язку з цим є підставою для призначення менш суворого покарання.

Між тим, судом першої інстанції, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_8 покарання, пом`якшуючих обставин не встановлено.

Що ж стосується зазначених захисником даних про ОСОБА_8 як підстав для застосування стосовно нього ст. 69 КК України, а саме того, що він є особою похилого віку, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інвалідом 2-ї групи внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має на утриманні неповнолітню дитину, то вони належать лише до обставин, які характеризують особу обвинуваченого, і не є тими обставинами, які пом`якшують покарання, та в сукупності з іншими обставинами істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та які б давали підстави для призначення йому іншого більш м`якого розміру покарання, ніж передбачено у санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Отже, враховуючи, що у даному провадженні відсутня одна з обов`язкових умов для застосування ст. 69 КК України - наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, суд не може призначити обвинуваченому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Крім того, стосовно додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, яке просить не призначати ОСОБА_8 захисник, слід вказати наступне.

Відповідно до вимог 2 ст. 69 КК України, на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, з наведеного убачається, що ч. 1 ст. 69 КК України може бути застосована лише при призначенні особі основного виду покарання, а ч. 2 ст. 69 КК України надає суду можливість не призначати особі додаткове покарання, яке є обов`язковим, проте за винятком вищевикладеного випадку.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 185/1030/22.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що виключає можливість застосування ч. 2 ст. 69 КК України при вирішенні питання щодо призначення засудженому додаткового покарання, яке є обов`язковим.

З огляду на викладене відсутні підстави не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі ст. 69 КК України за будь-яких обставин.

Також, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову, заявлених в рамках даного кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 128 КПК України, потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається за правилами визначеними цим Кодексом з дотриманням норм і положень Цивільного процесуального кодексу України та Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною третьою зазначеної норми передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода (в тому числі моральна), завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов з урахуванням доповнень про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 65 896, 70 грн. та моральної шкоди у сумі 120 000грн.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 суд першої інстанції задовольнив частково, а саме ухвалив стягнути з ОСОБА_8 на його користь 65 065, 77 грн. на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, висуваючи вимоги про зменшення суми відшкодування ОСОБА_9 матеріальної шкоди до 10 000 грн., ніякої аргументації цьому взагалі не наводить.

Разом з тим, з урахуванням наявності в матеріалах провадження документального підтвердження проведеного лікування ОСОБА_9 та понесених ним на це витрат, у зв`язку із заподіяною ОСОБА_8 внаслідок вчинення ним злочину, шкодою здоров`ю ОСОБА_9 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого цих витрат на користь ОСОБА_9 в сумі 65 065, 77 грн.

А відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення таких вимог сторони захисту щодо зменшення розміру матеріальної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_9 , до 10 000 грн.

При вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 щодо відшкодування моральної шкоди, завданої злочинними діяннями обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 23 ЦК України, врахував, що в результаті вчинення злочину потерпілий зазнав непоправних моральних страждань, які вплинули на його психологічний та загальноемоційний стан.

Так, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн., з чим погоджується колегія суддів, оскільки вважає, що саме такий розмір моральної шкоди співмірний із заподіяною шкодою потерпілому ОСОБА_9 і відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які він поніс в результаті дій обвинуваченого, і зокрема відповідає і тому, що уклад життя потерпілого ОСОБА_9 звичайно ж змінився, адже на протязі певного часу він відчував фізичний біль, тривалий час перебував на лікуванні та мав певні обмеження у пересуванні у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями в т.ч. опорно-рухомого апарату, через що був позбавлений можливості вести звичайний для нього спосіб життя, а також обумовило необхідність залучання значних душевних та матеріальних ресурсів, були порушені актуальні життєві плани.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, визнаючи обґрунтованою суму моральної шкоди, що присуджена судом першої інстанції до стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 , оскільки саме таким критеріям, визначеним у ст. 23 ЦК України - розумності і справедливості, відповідає визначений розмір моральної шкоди в 100 000 грн., вважає твердження захисника ОСОБА_7 щодо необхідності стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., які ним жодним чином і не обґрунтовані, безпідставними.

Таким чином, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його зміни, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3