Дата документу 07.10.2024 Справа № 317/3443/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3443/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1022/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисників засудженого адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 8 серпня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні подання ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 1 серпня 2024 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений вчинив особливо тяжкий злочин, під час розгляду справи вину не визнавав, протягом усього часу відбування покарання не вчинив жодних дій щодо добровільної виплати потерпілій завданої шкоди, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що було порушено його право на захист.

Так, у нього був укладений договір про надання правової допомоги, проте адвокат з безоплатної правової допомоги з порушенням чинного законодавства провів конфіденційну зустріч та брав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції.

Крім того, адвокат не встановив обставини, пов`язані із застосуванням до нього умовно-дострокового звільнення, не ознайомився з матеріалами справи, не знав про наявність у нього захворювань та про його сімейний стан.

Разом з тим, будучи обізнаним про наявність у нього іншого захисника, адвокат з безоплатної правової допомоги продовжував здійснювати його захист, не погодив з його адвокатом ОСОБА_9 стратегію і тактику ведення справи.

Вважає, що усе вищевказане призвело до надання йому неякісної правової допомоги.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу суду незаконної, просить її скасувати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що доручення на надання правничої допомоги ОСОБА_7 було видано для оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, тому його зміст не розкриває мети його видачі та містить протиріччя, які суттєво впливають на права ОСОБА_7 .

Вважає, що невизначеність повноважень захисника, протиріччя повноважень зазначених у дорученні та їх невідповідність суті, суттєво вплинули на розгляд справи.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 має право сам звернутися з поданням про умовно-дострокове звільнення, але був позбавлений такої можливості у зв`язку з передчасним розглядом подання начальника установи.

Таким чином, справу необхідно направити на новий розгляд для забезпечення права ОСОБА_7 на захист та з метою належної оцінки підстав для умовно-дострокового звільнення, врахування доводів сторони захисту.

Крім того, ОСОБА_7 визнав факт нанесення удару потерпілому, щиро розкаявся, негативно ставиться до вчиненого злочину, має намір жити правомірно.

До того ж, у бухгалтерії виправної колонії відсутній виконавчий лист, що робить неможливим відшкодування завданих збитків, хоча ОСОБА_7 працевлаштований на добровільній основі двірником житлової зони, має добре ставлення до роботи і навички працевлаштування після звільнення, не має стягнень, має 14 заохочень, високий бал.

Просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що справу було розглянуто поверхнево, а його повноваження містять недоліки.

Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав позицію адвоката ОСОБА_9 .

Адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що вона здійснює захист засудженого на підставі договору, укладеного із його дружиною, її не попередили про розгляд подання без її участі. Також зазначила, що засуджений перебуває в колонії, тому не має можливості виплачувати потерпілій стягнуті кошти. ОСОБА_7 має декілька професій, тому влаштується на роботу та буде виплачувати. ОСОБА_7 має місце проживання, одружений, має дітей та онуків.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг, зазначив, що право на захист порушено не було, оскільки доручення було видано саме на здійснення захисту при вирішення питання про застосування умовно-дострокового звільнення. Вважає, що засуджений мав можливість відшкодувати шкоду навіть за відсутності виконавчого листа, оскільки у вироку суд вказав усі реквізити потерпілого, але засуджений жодної гривні не сплатив. До того ж, вину в суді першої інстанції він не визнавав. Зазначив, що виконання робіт з благоустрою є обов`язком засудженого, а за наявності декількох спеціальностей ОСОБА_7 міг легко знайти оплачувану роботу в колонії.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, його захисників, прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 5 грудня 2016 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, та засуджений до покарання у вигляді 14 років позбавлення волі.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 21 серпня 2015 року (а.с. 2).

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявного в матеріалах провадження подання від 25 липня 2024 року, засуджений ОСОБА_7 порушень вимог режиму не допускав, стягнень не має, за сумлінну поведінку та ставлення до праці 14 разів заохочувався правами начальника установи. Працевлаштований на добровільній основі двірником житлової зони, володіє достатніми професійними навичками для отримання роботи після звільнення. Ставлення до роботи добре, вказану роботу виконує самостійно, якісно. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, відносини підтримує із засудженими позитивної спрямованості. Приймає участь у суспільному житті відділення, роботі самодіяльної організації засуджених, програмах диференційованого виховного впливу, на профілактично-виховні заходи реагує позитивно, робить відповідні висновки. Дотримується вимог особистої санітарії та гігієни (а.с. 2).

Крім того, згідно довідки про стягнення та заохочення від 25 липня 2024 року, ОСОБА_7 14 разів заохочувався правами начальника установи за виконання покладених обов`язків (а.с. 5).

Отримання ОСОБА_7 у 2022, 2023 та 2024 роках лише по одному заохоченню свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з січня 2023 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 7).

До того ж, виконання робіт з благоустрою установи та поліпшення житлово-побутових умов не є підставою для умовно-дострокового звільнення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, виконання таких робіт є обов`язком, а не правом засудженого.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Доводи апеляційних скарг з приводу того, що засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання здобув декілька професії, провину у скоєному злочині визнав та розкаюється, має місце проживання, одружений, має дітей та онуків, планує працевлаштуватись після звільнення, на переконання колегії суддів, не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Також колегія суддів не може не врахувати, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину не визнавав, завдану кримінальним правопорушенням шкоду навіть частково не відшкодував.

Крім того, є необґрунтованими доводи апеляційних скарг про порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції було з`ясовано, що засудженому зрозумілі його права та обов`язки, відводів чи клопотань (у тому числі щодо необхідності призначення іншого захисника) від засудженого не надходило, суд встановив, що засуджений та адвокат ОСОБА_8 мали конфіденційну бесіду, жодних заперечень від них з приводу повноважень захисника чи відсутності узгодженої позиції не було.

В супереч доводів апелянта адвоката ОСОБА_8 згідно наявного в матеріалах провадження доручення видано воно було саме для надання безоплатної правничої допомоги під час розгляду подання начальника ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у вигляді позбавлення волі (а.с. 25, 27)

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 8 серпня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні подання ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4