КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2740/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

18 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000845 за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Оринин Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого складальником склопакетів в ТОВ "БРО ГЛАСС", без місця реєстрації, проживаючого в АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2023 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання, з урахуванням вимог ст. 100 КК України, у виді 60 годин громадських робіт.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 1150 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. і моральну шкоду в сумі 35000 грн.

Вирішено долю щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, неповнолітній ОСОБА_7 12.08.2023 приблизно о 21 год. 40 хв., перебуваючи на території школи І-ІІІ ступенів № 248 Деснянського району міста Києва по вул. Миколи Закревського, 45-Б в м.Києві, під час конфлікту з ОСОБА_10 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи із прямим умислом, наніс своєю рукою один удар в область потиличної ділянки голови ОСОБА_10 та здійснив поштовх в спину, від чого останній впав на асфальтовану ділянку дороги. Коли потерпілий перебував у положенні лежачи, ОСОБА_7 продовжив наносити йому у хаотичному порядку удари ногами та руками в область обличчя та тулуба.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: синці - на спинці та скатах носа, навколо правого та лівого ока по типу «окулярів», в надбрівній ділянці справа; садна - в тім`яній ділянці по центру, на червоній каймі верхньої губи по центру; крововилив на слизовій оболонці верхньої губи від рівня перехідної складки з переходом на червону кайму (скіл по ріжучому краю нижніх різців, ушкодження керамічної поверхі 1-го зуба верхньої щелепи справа, скіл трикутної форми 1-го зуба верхньої щелепи зліва по правому нижньому куту); перелом кісток носа; струс головного мозку; синці - на переднє-внутрішній поверхні правого передпліччя у середній третині, на тильній поверхні правої кисті в проекціях 2-5 п`ясних кісток з переходом в проекцію п`ясно-фалангових суглобів; садна - на тильній поверхні правого передпліччя у середній третині, на передній поверхні правого плечового суглобу, на передній поверхні правого колінного суглобу, на передній поверхні правої гомілки у верхній третині, на передній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки у верхній третині, на лівій лопатці, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу; подряпини - на передній поверхні правого плечового суглобу, на долонній поверхні правої кисті в проекціях: дистальних третин 5 п`ясної кістки, 4-ої п`ясної кістки, проксимального міжфалангового суглобу 2-го пальця, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

ОСОБА_7 визнається винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме, в умисному нанесенні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також вид і розмір призначеного йому покарання, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2023 - змінити, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 60 годин. У решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції, призначивши покарання поза межами санкції статті, за якою засуджено неповнолітнього обвинуваченого, дійшов висновку про можливість призначення найменш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, у довільно визначеному ним розмірі, з огляду на наявність кількох пом?якшуючих обставин та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, керуючись лише ст. 100 КК України. Однак, таке застосування судом положень закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання свідчить про неправильне тлумачення цього закону, яке суперечить його точному змісту. Апелянт вказує, що призначення судом першої інстанції покарання обвинуваченому, незважаючи на те, що він є неповнолітнім, поза межами санкції, встановленої ч. 2 ст. 125 КК України, у виді громадських робіт на строк 60 годин, з посиланням тільки на норми Загальної частини Кримінального кодексу України, що регулюють особливості призначення покарання неповнолітнім (ст. 100 КК України), без врахування загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, зокрема щодо дотримання мінімальної межі покарання, установленої в санкції цієї статті, є неправильним тлумаченням закону України про кримінальну відповідальність, які регулюють призначення покарання.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення потерпілого, який при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду, позицію захисника, яка вважаючи вирок суду законним та обгрунтованим просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

З приводу доводів апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону при призначенні покарання, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст.65 КК України, суд призначає покарання: у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, Кримінальний кодекс Українм містить окремий розділ XV, яким визначено особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, яким повинен керуватися суд при розгляді справ щодо неповнолітніх осіб, адже, цей розділ передбачає особюливі, менш суворі, більш гуманні умови кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, які вчинили кримінальне правопорушення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. Визначаючи розмір покарання неповнолітнім, суд має виходити з відповідних положень статей 99-102 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КК України громадські роботи можуть бути призначені неповнолітньому у віці від 16 до 18 років на строк від тридцяти до ста двадцяти годин і полягають у виконанні неповнолітнім робіт у вільний від навчання чи основної роботи час. Тривалість виконання даного виду покарання не може перевищувати двох годин на день.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, за місцем роботи характеризується позитивно, позбавлений батьківського піклування, обставинами, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав і врахував щире каяття у вчиненому і вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому віці, відсутність обставин, що обтяжують покарання та керуючись вимогами ст. 100 КК України, призначив неповнолітньому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 60 годин, з чим погоджується і колегія суддів. При цьому, ні вид, ні розмір призначеного покарання не оскаржується і прокурором в апеляційній скарзі.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

У даному кримінальному провадженні, судом першої інстанції встановлено у обвинуваченого наявність двох обставин, що пом`якшують його покарання, а саме щире каяття та його неповнолітній вік, однак сама по собі наявність двох обставин, що пом`якшують покарання за відсутності тих, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та таких обставин, які б вказували на їх зв`язок з вчиненим кримінальним правопорушенням і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, не є підставою для застосування положень ст. 69 КК України. Не наводить таких обставин в апеляційній скарзі і прокурор в апеляційній скарзі, як не встановлено таких обставин і колегією суддів під час апеляційного розгляду. А відтак, підстав застосування саме ст. 69 КК України, не вбачається.

Разом з тим, оскільки стаття 100 КК України є спеціальною нормою порівняно із загальною нормою ст. 69 КК України, то при конкуренції норм закону, має застосовуватися спеціальна норма, яку суд першої інстанції вірно в даному випадку і застосував. Посилатися на ст. 69 КК України, у випадку коли відсутні підстави для її застосування, неправомірно. В протилежному випадку дотримання вимог ст. 100 КК України стосовно нижчої граничної межі покарання, встановленої санкцією статті Особливої частини КК України ставило би у залежність від наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

При цьому, обгрунтовуючи необхідність застосування положень ст. 69 КК України, при призначенні покарання неповнолітньому, прокурор посилається на постанови Верховного Суду від 23.04.2020 у справі 566/1387/18 та від 08.06.2023 у справі 311/2644/21, які на переконання колегії суддів, є нерелевантними до даної конкретної ситуації, оскільки у кримінальних провадженнях, які переглядав Верховний Суду, як у першій справі (ч.3 ст. 185 КК України), так і у другій справі (ч.1 ст. 185 КК України), суд мав можливість, при призначенні покарання неповнолітній особі, виходячи із положень ст. 102, 100 КК України, призначити обвинуваченим покарання в межах санкції інкримінованих їм кримінальних правопорушень, однак враховуючи конкретні обставини справи, призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу та в межах визначених ст. 102, 100 КК України.

В той час, як в даному кримінальному провадженні покарання, визначене у санкції інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення (його мінімальна межа), перевищувала максимально допустимий строк громадських робіт, який можливо призначити неповнолітньому, і підстав для застосування вимог ст. 69 КК України суд не вбачав, тому суд першої інтанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді громадських робіт на визначений ч.1 ст. 100 КК України строк для неповнолітнього.

Відтак, будь - якого неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону встановлено не було.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2023 у кримінальному провадженні №0000845щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 125 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4