УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року

м. Київ

Справа № 607/21000/23

Провадження № 51-3604 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міського суду Тернопільської області від 22 січня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді шести місяців арешту.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 , стягнуто з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 40 000 грн морального відшкодування.

Згідно з вироком ОСОБА_5 12 листопада 2022 року, приблизно о 12.30 год., перебуваючи поблизу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», що по АДРЕСА_3 , в ході словесного конфлікту, з метою завдання фізичного болю та спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс два удари кулаком в обличчя останньому, від чого ОСОБА_6 втратив рівновагу та впав на землю. Після цього ОСОБА_5 наніс ще декілька ударів ногами в голову ОСОБА_6 . Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 завдано фізичного болю та спричинено легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15 травня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задоволено частково.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання. Вирішено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог КПК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушеннята особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що апеляційний суд, на його думку, не врахував належним чином обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме поведінку потерпілого, який провокував засудженого на конфлікт, першим завдавши йому удар ногою в ногу, але суди не врахували цю обставину як таку, що пом`якшує покарання.

Крім цього, захисник вважає, що суд не надав належної оцінки розбіжностям у показаннях потерпілого в судовому засіданні та при проведенні слідчого експерименту, які видозмінюють механізм нанесення тілесних ушкоджень.

При цьому захисник вказує, що сам ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, й суди безпідставно не визнали наявність у нього такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття.

Також захисник стверджує, що суд при обранні виду покарання не врахував факт відшкодування шкоди потерпілому та невелику суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.

Вбачає, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт є занадто суворим і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Захисник не погоджується з сумою моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілого у розмірі 40 000 грн, оскільки кримінальним правопорушенням не було спричинено наслідків, які є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому захисник зазначає, що ОСОБА_5 визнає цивільний позов і зобов`язується відшкодувати завдану шкоду, вбачаючи втім її розмір завищеним.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Зі змістуоскаржуваноїухвали апеляційного судувбачається, що доводи касаційної скарги захисника за змістом здебільшого є аналогічними доводам його апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Зокрема апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника вказав, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Зі змісту вироку вбачається, що, обґрунтовуючи свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції послався на:

показання обвинуваченого ОСОБА_5 , який підтвердив конфлікт з потерпілим ОСОБА_6 , а також визнав, що вдарив потерпілого 2-3 рази рукою по обличчю, а після того, як потерпілий упав, вдарив його ногою в голову;

показання потерпілого ОСОБА_6 , який також підтвердив що ОСОБА_5 під час конфлікту двічі вдарив його по обличчю, а після цього ще наніс 5-6 ударів ногами в ділянку обличчя;

показання свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що почув шум і бачив, як ОСОБА_6 лежить на землі за 3-5 м від магазину, а ОСОБА_5 стоїть над ним з лівої сторони.

Крім цього, суд послався на протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2022 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , який розповів про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , які мали місце 12.11.2022 року близько 12.30 год., після чого відтворив на статисті механізм та спосіб спричинення йому тілесних ушкоджень.

Також судом взято до уваги дані висновку експерта № 923 від 26.12.2022 року про те, що виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день)

Надалі апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку.

Стосовно доводів захисника щодо суворості покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно.

Також за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд визнав пом`якшуючою покарання обставиною визнання ОСОБА_5 винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. В той же час суд вказав, що не вбачає щирого каяття в діях обвинуваченого, й навів відповідні мотиви таких висновків. Зокрема, як вказав суд, жодних реальних дій для відшкодування шкоди потерпілому засудженим не вживалось, й під час розгляду справи в суді першої інстанції факту каяття встановлено не було.

Враховуючи це, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту на строк 6 місяців.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за скаргою сторони захисту, дійшов висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання є несправедливим внаслідок суворості, призначене без достатнього врахування суспільної небезпечності вчиненого, обставин справи та даних про особу обвинуваченого.

Крім цього, апеляційний суд вказав, що згідно із Законом № 3342-ІХ від 23 серпня 2023 року, який набрав чинності 28 березня 2024 року, покарання у виді арешту може застосовуватись лише до військовослужбовців.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом санкція ч. 2 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання і призначив його у виді громадських робіт на мінімальний передбачений санкцією ч. 2 ст. 125 КК України строк - 150 годин.

Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Щодо розміру заподіяної потерпілому моральної шкоди, то колегія суддів вбачає таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з приписами ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як убачається з вироку, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із засад розумності і справедливості, враховуючи характер і тяжкість вимушених змін у житті потерпілого, пережитий стрес внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень і дійшов висновку, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 40 000 грн буде відповідати ступеню завданої моральної шкоди. З такими висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Тернопільський апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 й обґрунтовано змінив вирок в частині призначеного покарання, а в решті залишив вирок місцевого суду без зміни. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 травня 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3