Провадження №1-кп/523/1495/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000082, внесене до ЄРДР 11.04.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, із середньою освітою, офіційно непрацевлаштованого, одруженого та маючого двох дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України,

У С Т А Н О В И В:

14.02.2024 року, інспектор взводу №2 роти №8 батальйону №1 полку УПП в Одеській області ДПП сержант поліції ОСОБА_6 та інспектор взводу №2 роти №8 батальйону №1 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_7 , перебуваючи у поліцейському однострої та отримавши табельну вогнепальну зброю, в складі екіпажу «410» на службовому автомобілі «Toyota Prius» д.н.з. « НОМЕР_1 », приступили до виконання своїх функціональних обов`язків з охорони громадського порядку на території Пересипського району міста Одеси.

В цей день, приблизно о 15:49 годин, на службовий планшет працівників поліції надійшло повідомлення зі спеціальної служби «102» про те, що на АДРЕСА_2 невідома особа, ймовірно у стані алкогольного сп`яніння, керує вантажним автомобілем «ТАТА».

Отримавши дане повідомлення, працівники поліції ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 вирушили на службовому автомобілі за вказаною адресою з метою встановлення зазначеного у повідомленні транспортного засобу та особи, яка ним керує.

У той же день, приблизно о 16:00 годині, біля будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 помітили та згідно зі ст.35 Закону України «Про національну поліцію» зупинили транспортний засіб марки «ТАТА» д.н.з. « НОМЕР_2 » під керуванням підсудного ОСОБА_5 , представились йому співробітниками поліції та повідомили останньому про причину зупинки.

Після цього, з метою перевірки документів, керуючись ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», патрульний поліцейський ОСОБА_6 голосно висунув підсудному ОСОБА_5 законну вимогу пред`явити посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Однак, підсудний ОСОБА_5 , переслідуючи мотиви явної неповаги до встановленого законом порядку здійснення працівниками правоохоронного органу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своїх службових обов`язків, відмовився пред`являти їм відповідні документи.

У подальшому, співробітники поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неодноразово потворно висували підсудному ОСОБА_5 вимоги щодо пред`явлення посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, проте останній відмовлявся пред`явити відповідні документи, на законну вимогу поліцейських не реагував, намагаючись залишити місце скоєння правопорушення, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП, а саме: злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Після чого, співробітниками поліції було прийнято рішення про адміністративне затримання підсудного ОСОБА_5 в порядку ст.ст.259, 260, 261, 262 КУпАП, з метою припинення адміністративного правопорушення, встановлення особи правопорушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно останнього.

У зв`язку з чим, оцінивши ситуацію, що склалася, працівники поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до п.п.б п.1 ч.3 ст.45 Закону України «Про національну поліцію», застосували відносно підсудного ОСОБА_5 спеціальний засіб кайданки.

Після чого, ОСОБА_6 наказав підсудному ОСОБА_5 присісти до службового автомобіля для подальшого його транспортування, однак останній відмовився виконувати законну вимогу працівника поліції.

В результаті ОСОБА_6 , відповідно до п.1 ч.1 ст.42 Закону України «Про національну поліцію», було прийнято рішення про застосування фізичного впливу (силу) відносно підсудного ОСОБА_5 з метою поміщення останнього на заднє сидіння до салону службового транспортного засобу.

Однак, в цей час, підсудний ОСОБА_5 діючи умисно, з хуліганських мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно-небезпечні наслідки та при цьому бажаючи їх настання, поча чинити опір співробітникам поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який виразився у активній фізичній протидії: напруженні м`язів тіла, впиранні головою та спиною о дверний отвір службового транспортного засобу, відштовхуванні патрульних від себе тулубом, виставлянням ніг з транспортного засобу назовні та падіння ні підлогу службового автомобіля поліцейських. При цьому, на законні вимоги працівників поліції підсудний ОСОБА_5 не реагував, висловлювався на адресу поліцейських нецензурною лайкою, що в результаті призвело до підриву останнім авторитету органів державної влади в особі працівників поліції.

Окрім того, в цей же день, приблизно о 16:40 годин, підсудний ОСОБА_5 продовжив свою протиправну діяльність, в результаті чого умисно заподіяв працівнику поліції легке тілесне ушкодження при наступних обставинах.

Так, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , підсудний ОСОБА_5 під час вчинення опору працівнику поліції, впав на підлогу після поміщення його на заднє сидіння службового автомобіля «Toyota Prius» д.н.з. « НОМЕР_1 », та під час намагання працівником поліції ОСОБА_6 руками перемістити до салону автомобіля ноги вказаного підсудного, які в цей час знаходилися ззовні, усвідомлюючи, що інспектор поліції є працівником правоохоронного органу та виконує свої службові обов`язки відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», вдягнений у формений одяг працівника поліції та має при собі спеціальні засоби захисту, зазначений підсудний реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу при виконанні службових обов`язків, діючи умисно, протиправно, розуміючи суспільну небезпеку своїх дій та їх протиправний характер, намагаючись протиставити себе представнику правоохоронного органу та посягаючи на нормальну діяльність правоохоронних органів та їх авторитет, наніс удар стопою правої ноги в голову ОСОБА_6 , чим спричинив потерпілому тілесну ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у форму струсу головного мозку, забій (синці/садна) м`яких тканин лобно-скронево-лицьової ділянки, які за висновком судово-медичної експертизи №862 від 19.07.2024 та відповідно до п.п.2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесний ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, але забезпечив явку свого представника - адвоката ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження і з урахуванням позиції учасників процесу, суд вирішив здійснити розгляд справи за відсутністю вказаного потерпілого.

Підсудний ОСОБА_5 , повністю визнавши свою провину за висунутим обвинуваченням та не оспорюючи при цьому час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при наведених вище обставинах, будучи допитаним в судовому засіданні пояснив суду про обставини скоєння інкримінованих йому кримінальних правопорушення, а саме про час, місце і мотиви опору працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків та заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження, що відповідають наведеним вище обставинам доведеного обвинувачення.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за попереднім обговоренням з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які сторонами процесу не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що сторони провадження правильно розуміють зміст означених обставин, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

Втім, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_5 у скоєнні ним кримінальних правопорушень, фактичні обставини яких ним та іншими сторонами процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними в матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось в повному обсязі, згідно з ч.3 ст.349 КПК України.

Приймаючи до уваги наведені обставини та отримавши покази підсудного ОСОБА_5 , судом встановлено, що вказаний підсудний своїми умисними діями чинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а відтак суд погоджується з кваліфікацією стороною обвинувачення дій зазначеного підсудного за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України, відповідно.

Так, з огляду на ч.2 ст.342 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за опір працівникові правоохоронного органу під час виконання службових обов`язків, державному виконавцю чи приватному виконавцю під час примусового виконання рішень, члену громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військо службовцеві під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку або уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що карається штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до чотирьох років, або обмеженням волі на той самий строк, або позбавленням волі на строк до двох років.

Відповідно ж до ч.2 ст.345 КК України, кримінальна відповідальність настає за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, що карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Визначення поняття працівника правоохоронного органу із відповідними змінами наведено у ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23.12.1993, за яким до працівників правоохоронного органу відносяться, зокрема працівники органів Національної поліції.

Приписи ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України встановлюють, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Частина 1 ст.33 КК України регламентує, що сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч.1 ст.70 КК України).

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_5 , суд приймає до уваги суспільну небезпечність, характер, обставини і наслідки вчиненого ним, кількісний склад скоєних правопорушень у розглядуваному кримінальному провадження та те, що вчинені ним кримінальні правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів проти авторитету органів державної влади, що мали місце під час дії воєнного стану в Державі у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, а також судом враховується у певній мірі висновки досудової доповіді органу пробації, стан здоров`я підсудного і характеризуючі його особу дані.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що підсудний ОСОБА_5 свою провину в суді визнав і заявив про каяття; одружений та має двох дітей (2002, 2014 року народження); на диспансерному обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» не перебуває; страждає певними захворюваннями, але з липня 2023 року за медичною допомогою не звертався; забезпечений місцем реєстрації й проживання в м.Одесі; офіційно не працевлаштований і легальних джерел доходу не має; в силу ст.89 КК України не має судимості, але раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого корисливого злочину проти власності та протягом 2022-2024р.р. неодноразово притягався до адміністративної відповідальності (ст.ст.124, 126, 130, 185, 173, 173-2 КУпАП), під час вчинення досліджених судом правопорушень керував транспортним засобом, будучи позбавленим такого права за рішенням суду.

Сукупність наведеного свідчить про певну схильність підсудного ОСОБА_5 до протиправної поведінки та про відсутність критичного ставлення до своєї поведінки і осуд вчиненого, про нехтування правилами законослухняної поведінки в суспільстві та неповагу до органів державної влади, але одночасно обумовлює висновок про неможливість призначення йому за ч.2 ст.342 КК України такого покарання як штраф (ст.53 КК).

Разом із тим та згідно з обвинувальним актом, органом досудового розслідування і прокурором в суді, у якості обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 , визначено щире каяття.

Проте, з такою позицією органу досудового розслідування та прокурора в суді, суд погодитись не може, оскільки в судовому засіданні встановлено, що, незважаючи на визнання своєї провини та перебування на волі, проходження потерпілим ОСОБА_6 лікування у медичному закладі у зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень, підсудний ОСОБА_5 протягом досудового розслідування і судового розгляду провадження заподіяну потерпілому матеріальну шкоду не відшкодував і допомогу на його лікування не надавав, а згідно з правовими висновками Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанови від 22.03.2018 року у справі №759/7784/15-к, від 09.10.2018 року у справі №51-275км17), щире каяття особи передбачає, окрім визнання фактів вчинення злочинів, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у скоєному, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, у бажані виправити наслідки вчиненого.

Втім, відомості, які б підтверджували факт щирого каяття підсудного ОСОБА_5 за наведених вище обставин, мали знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, але відповідних доказів на підтвердження відшкодування вказаним підсудним або намаганні відшкодувати завдану потерпілому матеріальну чи моральну шкоду у певних розмірах, протягом судового розгляду сторонами провадження до суду не надано і матеріали судового провадження таких даних не містять.

Крім того, прокурором в суді під час промови в судових дебатах зазначено, що до обтяжуючих покарання підсудного ОСОБА_5 обставин, слід віднести вчинення ним кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно ж до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За п.4 ч.1 ст.91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а згідно зі ст.92 цього ж Кодексу, обов`язок доказування перелічених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

Проте, незважаючи на складення при досліджуваних судом подіях відносно підсудного ОСОБА_5 протоколу про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП, означена обставина щодо перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення інкримінованих діянь не знайшла свого відображення у обвинувальному акті ані при викладені фактичних обставин або формулювання обвинувачення, ані при наведені обтяжуючих покарання обставин.

Аналогічних висновків щодо неможливості віднесення судом до обставин, що обтяжують покарання підсудного, таких, що не були відображені у обвинувальному акті, дійшов Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року по справі №138/2748/18 (провадження №51-6252км19).

Отже, за приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 , слід віднести визнання ним своєї провини, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, як визначено у обвинувальному акті та з чим також погоджується й суд, не встановлено.

Наряду з викладеним, зважаючи на висловлену під час судових дебатів позицію прокурора щодо призначення підсудному ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням в порядку ст.ст.75, 76 КК України, а також досліджуючи питання застосування до вказаного підсудного реального відбуття такого виду покарання за пропозицією представника потерпілого, суд виходить з такого.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві розкрито у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2018 року (справа №634/609/15-к), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості призначення більш м`якого покарання або виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.69 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Положення ч.ч.1, 3 ст.75 КК України встановлюють, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі не вчинення останнім протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення і виконання покладених на нього обов`язків.

У частині 2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 року по справі № 298/95/16-к (провадження № 51-2501км18) виснував, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

При цьому, суд виходить з того, що запропонований прокурором спосіб призначення покарання підсудному ОСОБА_5 (з випробуванням) не відповідає меті та завданням кримінального закону, особі підсудного та обставинам і наслідкам доведеного в суді обвинувачення, не забезпечить виправлення вказаної особи та попередження вчинення нових протиправних діянь.

Отже, з метою дотримання принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання у розглядуваному кримінальному провадженні, з урахуванням наведених вище обставин, суд вважає, що підстави для призначення підсудному ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням - прокурором не доведені та у матеріалах кримінального провадження відсутні, а доводи представника потерпілого щодо реального відбування вказаним підсудним призначеного покарання, є частково слушними.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, беручи до уваги досліджені під час судового розгляду обставини, характер, наслідки й суспільну небезпечність доведеного обвинувачення, скоєння підсудним ОСОБА_5 кримінальних правопорушень проти авторитету органів влади під час дії воєнного стану в Державі та в умовах збройної агресії рф проти України, характеризуючі дані про особу останнього (зокрема, не працевлаштованість й відсутність легальних джерел доходів), що згідно зі ст.53 КК України унеможливлює призначення за ч.2 ст.342 КК покарання у виді штрафу, а також його сімейний стан, погашення попередньої судимості в силу ст.89 КК та неодноразове протягом 2022-2024р.р. притягнення до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень (11 фактів), наявність пом`якшуючої і відсутність обтяжуючих покарання обставин, комплексна сукупність яких обумовлюють можливість його виправлення в умовах суспільства, суд у контексті ст.ст.50, 65 КК України доходить висновку про те, що виправлення зазначеного підсудного має відбуватися без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді пробаційного нагляду та обмеження волі у визначених санкціями ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 цього Кодексу межах та із застосуванням положень ст.70 цього ж Кодексу, тобто з призначенням остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, яке належить відбувати реально, що за переконанням суду є обґрунтованим й достатнім для виправлення означеної особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст.61 КК України, покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду та з обов`язковим залученням засудженого до праці, а за матеріалами розглядуваного кримінального провадження визначених законом підстав щодо неможливості призначення означеного покарання ОСОБА_5 , - не встановлено.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України, призначивши покарання:

-за ч.2 ст.342 КК України - у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки;

-за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_5 визначити у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі відкритого типу.

Відповідно до ст.61 КК України, Глави 13 Кримінально-виконавчого кодексу України, строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу набрання вироком законної сили та поміщення засудженого до кримінально-виконавчої установи Міністерства юстиції України.

З огляду на ст.57 Кримінально-виконавчого кодексу України, виконання вироку засудженим ОСОБА_5 з відбуття призначеного покарання, покласти на начальника Пересипського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_5 , надати для відома іншим заінтересованим особам, а також направити для виконання до Пересипського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1