ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/520/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/368/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.172 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № №0000072 від 24.03.2021 року, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_11 , прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Свірж, Перемишлянського району Львівської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, на утримані перебувають чотири неповнолітні дитини, працюючого на посаді тимчасово виконуючого обов`язки Природного заповідника «Медобори», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 172 КК України за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення та виправдано.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_10 про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 нанесеної моральної шкоди в розмірі 100000 грн. і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 43000 грн. - залишено без розгляду.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат.

Як зазначено у вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи на посаді т.в.о. директора ПЗ «Медобори», на якого покладено обов`язок дотримуватися в установі трудового законодавства, положень Конституції України та Кодексу законів про працю України, знехтував вимогами цього законодавства і службовими обов`язками, вчинив кримінальне правопорушення проти трудових прав особи, а саме повторне звільнення працівника природного заповідника «Медобори» ОСОБА_11 з особистих мотивів, тобто грубе порушення законодавства про працю, за наступних обставин.

На підставі особистих неприязних відносин ОСОБА_7 до працівника ПЗ «Медобори» ОСОБА_11 , у Т.в.о. директора ПЗ «Медобори» ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне звільнення ОСОБА_11 з роботи.

Реалізуючи цей умисел, 23.09.2021 т.в.о. директора ПЗ «МЕДОБОРИ» ОСОБА_7 письмово повідомив ОСОБА_11 про зміни істотних умов праці в заповіднику та запропонував обійняти одну із вакантних посад, що не відповідали спеціальності та кваліфікації цього працівника. ОСОБА_11 30.09.2021 надав письмову згоду продовжувати працювати в установі із зміненими умовами праці та виявив бажання обійняти відповідну вакантну посаду. Проте, 06.10.2021 ОСОБА_7 в порушення двомісячного строку та при відсутності підстав припинення трудового договору, достовірно знаючи, що працівник не відмовляється від продовження роботи із зміненими умовами праці, в порушення порядку, установленого ст.ст. 32, 36, 49-2 КЗпП України, видав незаконний наказ №176-к від 06.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_11 », яким звільнив з 07.10.2021 майстра лісу ОСОБА_11 з посади та роботи на підставах п. 6 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_11 не погодився з прийнятими ОСОБА_7 рішеннями та звернувся в Гусятинський районний суд Тернопільської області із позовними вимогами скасувати наказ роботодавця як незаконний. Суд 19.04.2022 розглянув трудовий спір та постановив рішення, яким визнав незаконним та скасував наказ ПЗ «МЕДОБОРИ» від 06.10.2021 №176-ї «Про звільнення ОСОБА_11 », зобов`язав поновити ОСОБА_11 на посаді (роботі) майстра лісу Городницького лісництва ПЗ «МЕДОБОРИ», стягнув із заповідника у користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Отже ОСОБА_7 , обіймаючи посаду виконувача обов`язків директора ПЗ «МЕДОБОРИ», будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно розпорядчі та керівні функції, умисно, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 19, 43 Конституції України та ст.ст. 5-1, 32, 36, 49-2, 141 КЗпП України, п. 3.6. Положення про ПЗ «МЕДОБОРИ» №231, п. 2.3 Розділу II Колективного договору, Правил внутрішнього трудового розпорядку, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на підлеглих працівників установи, з особистих мотивів, а саме на ґрунті образ та особистих неприязних відносин, повторно своїм наказом звільнив ОСОБА_11 з роботи, чим порушив гарантоване конституційне його право на працю, заробіток та належні умови проживання.

Тому, органом досудового розслідування на підставі зібраних доказів зроблений висновок про достатність підстав для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України, а саме незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів повторно, тобто грубе порушення законодавства про працю.

В апеляційних скаргах:

-потерпілий в апеляційній скарзі просить вирок місцевого суду скасувати, ухваливши новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172 КК України та призначити йому покарання у виді позбавленням права обіймати посади з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими повноваженнями в державних органах, органах місцевого самоврядування правоохоронних органах, в державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях в тому числі в ПЗ «МЕДОБОРИ» строком на три роки, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також просить стянути на його користь із обвинуваченого ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 100000 грн. і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 43000 грн.

Вказує, що судом залишено поза увагою факт, що для притягнення обвинуваченого до відповідальності наявні дві основні обставини, а саме факт незаконного звільнення та особистий мотив у незаконному звільненні працівника з роботи.

Зазначає, що факт незаконного звільнення потерпілого із роботи підтверджується рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 19.04.2022 року.

Вважає, що особистий мотив ОСОБА_7 у незаконному звільненні працівника з роботи полягав у неприязному та упередженому ставленні обвинуваченого до ОСОБА_11 , що не бажав звільнятися із роботи за власним бажанням, що також підтверджується показами свідків та наявними у справі доказами.

Крім того ОСОБА_7 подаючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 172 КК України по епізодах незаконного звільнення ОСОБА_11 з роботи 04.02.2020, 17.02.2020 і 27.01.2021 з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності тим самим визнав факти незаконних звільнень із особистих мотивів.

Вказує, що він не відмовлявся від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці та був згоден із таким, що підтверджується його письмовою відповіддю від 30.09.2021 року, але ОСОБА_7 вона була проігнорована.

Зазначає, що вказаним кримінальним правопорушенням йому було завдано моральної шкоди та сильних душевних переживань, тому вважає, що відшкодування у розмірі 100 000 гривень буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

- прокурор просить вирок місцевого суду скасувати, ухваливши новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172 КК України та призначити йому покарання у виді позбавленням права обіймати посади з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими повноваженнями в державних органах, органах місцевого самоврядування правоохоронних органах, в державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях строком на три роки, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Також просить стянути із обвинуваченого в користь держави судові витрати, а на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Крім того просить повторно дослідити наявні у справі документи, а також допитати свідків.

Свої доводи мотивує тим, що місцевий суд всупереч вимогам ст.290 КПК України долучив до матеріалів справи докази сторони захисту, що не були відкриті під час досудового розслідування. А також повторно допитав обвинуваченого, не надавщи при цьому оцінку доказам сторони обвинувачення.

Так неповнота судового розгляду відобразилась у не з`ясуванні судом мотиву та мети, якими керувався обвинувачений, підписуючи завідомо незаконний наказ про звільнення.

Вказує, що потерпілий не відмовлявся від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці та був згоден із таким, що підтверджується його письмовою відповіддю від 30.09.2021 року, але ОСОБА_7 ініціював перед профспілковим комітетом розгляд питання щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_11 (а.с.170 т.6)

При цьому профспілковий комітет не надав обвинуваченому згоду на звільнення ОСОБА_11 з роботи на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП(а.с.171 т.6).

Крім того ОСОБА_7 протягом 2020-2021 років умисно та з особистих мотивів видав 4 незаконні накази про звільнення потерпілого та два накази про накладення на нього дисциплінарних стягнень, що були скасовані судами.

Про наявність особистого тривалого конфлікту між потерпілим та обвинуваченим вказували також допитані у суді свідки, що вказували про тиск ОСОБА_7 на них та вимоги складати безпідставні акти про порушення ОСОБА_11 трудової дисципліни і які вони були змушені виконувати через те, що були його підлеглими.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_11 захисник обвинуваченого ОСОБА_8 просить залишити апеляційну скаргу потерпілого без задоволення, а вирок суду без змін.

Свої доводи мотивує тим, що вирок суду є законним та обгрунтованим ухваленим на підставі належно оцінених доказів та з`ясованих обставин у справі.

21 листопада 2024 року, під апеляційного розгляду даного кримінального провадження надійшло письмове клопотання від обвинуваченого ОСОБА_7 , яке підтримали його захисники - адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням обвинуваченої від кримінальної відповідальності через сплив строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Заслухавши думку прокурора та представника потерпілого, які не заперечували проти задоволення клопотанняобвинуваченого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження щодо нього; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи сторони захисту, наведені у відповідному клопотанні, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, незважаючи на те, що відповідно до вироку Тернопільського міськрайонного суду від 06 серпня 2024 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України та виправдав останнього, а також на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованому йому злочині, колегія суддів, з огляду на наявність клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, не вбачає достатніх правових підстав для продовження апеляційного розгляду, оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності є обов`язком, а не правом суду.

Подаючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 не тільки надав свою згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, а й розуміючи про те, що вказана підстава для закриття кримінального провадження не є реабілітуючою та й усвідомлюючи наслідки такого закриття, наполягав на його невідкладному розгляді.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує вирок і закриває кримінальне провадження.

Згідно з приписами, передбаченими п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Як прямо передбачено ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Частиною першою статті 49 КК визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років (ч. 2 ст. 49 КК).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст.172 КК України відноситься до , було вчинено 23.09.2021 року.

Тобто з дня вчинення зазначеного кримінального правопорушення і до часу розгляду справи судом апеляційної інстанції, враховуючи ту обставину, що вирок Тернопільського міськрайонного суду від 06 серпня 2024 року не набрав законної сили, минули строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені, як п. 1, так і п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з чим ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, оскільки останній не тільки надав свою згоду на його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а й подав про це відповідне клопотання, яке, відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, має бути розглянуто невідкладно.

Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення перебігу строку давності, зокрема даних про вчинення ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення чи вчинення умисних дій, направлених на ухилення від досудового розслідування або суду, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 , яке підтримане його захисниками - адвокатами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття з цих підстав кримінального провадження підлягає задоволенню, оскільки воно ґрунтується на вимогах закону та не суперечить даним, які наявні у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з цим, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури у кримінальному провадженні підлягає залишенню без задоволення, оскільки в даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості приймати будь-які рішення за наслідками її розгляду через наявність клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності, яке повинно бути розглянуто невідкладно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 284, 405, 407, 417 та 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року - залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , - скасувати, а кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172 КК України - закрити, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності через сплив строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді