УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 759/18021/19

провадження № 51-3788ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року та Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001447 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171 (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року), ч. 2 ст. 365 (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року), ст. 340 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст оскаржених судових рішень

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 (в редакції Закону №3207-VI від 07.04.2011), ч. 1

ст. 171 (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001), ст. 340 КК, звільнено

від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито.

Постановлено стягнути із ОСОБА_4 загальну вартість проведення експертиз, що становить 71 390,10 грн, на користь держави. Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні; цивільний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року вказане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року змінив, зазначивши про віднесення на рахунок держави судових витрат на проведення експертиз в сумі 71 390,10 грн. В решті ухвалу суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції передчасно постановив рішення про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, оскільки не встановив достатньо доказів, які б свідчили про вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень. Наголошує, що суд першої інстанції до розгляду поданого клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності повинен був переконатись, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце,

що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні, однак не зробив цього. Також прокурор не погоджується із формулюванням, викладеним у резолютивній частині рішення місцевого суду, а саме: «звільнити ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень», вважаючи за доцільне змінити таке формулювання на «звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень», на що не звернув уваги і суд апеляційної інстанції. Крім того, стверджує, що суд апеляційної інстанції, змінивши рішення місцевого суду в частинні вирішення процесуальних витрат, допустив істотні порушення процесуального закону. Вважає, посилаючись на ряд постанов Верховного Суду, зокрема від 29 вересня 2021 року (справа

№ 342/1560/20, провадження № 51-2331км21), від 01 лютого 2024 року (справа

№ 930/497/23, провадження № 51-4798км23), від 07 жовтня 2021 року (справа

№ 584/800/20, провадження № 51-1800км21), від 07 грудня 2021 року (справа

№ 132/283/21, провадження № 51-4668км21), ухвалу від 12 квітня 2021 року (справа № 348/1527/20, провадження № 51-1731ск21), що звільнення особи від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав та закриття щодо неї кримінального провадження не звільняє її від сплати процесуальних витрат, пов`язаних

із проведенням експертиз.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з оскаржених судових рішень, інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення вчинено 10 січня 2014 року. При цьому органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 171 (в редакції Закону

№ 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року), ч. 2 ст. 365 (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року), ст. 340 КК.

Відповідно до ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене:

- ч. 1 ст. 171 КК (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року), на цей час є кримінальним проступком (на час вчинення - злочин невеликої тяжкості), за яке передбачено максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до 3 років;

- ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року), є тяжким,

за яке передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк

до 8 років;

- ст. 340 КК, на цей час є нетяжким злочином (на час вчинення - злочином середньої тяжкості), за яке передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі

на строк до 5 років.

Відповідно до ст. 49 КК особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки давності, зокрема:

- три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину

(в редакції Закону до 01 липня 2020 року);

- три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадків, вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину (в редакції Закону на цей час).

Крім того, відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 286 КПК звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом

у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто суд, встановивши наявність передбачених законом, зокрема ст. 49 КК, підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, зобов`язаний прийняти таке рішення, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

Передбачений ст. 49 КК вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків;

не вчинення протягом цих строків нового злочину; не ухилення особи від слідства або суду.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд першої інстанції, розглядаючи заявлене стороною захисту клопотання, зазначив, що ОСОБА_4 , будучи повідомленим про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності

на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171 (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року), ч. 2 ст. 365 (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року), ст. 340 КК, на підставі п. 1 ч. 2

ст. 284 КПК (у зв`язку з закінченням строків давності), тобто з нереабілітуючих підстав, підтримав заявлене його захисником клопотання та наполягав на його задоволенні.

Крім того, як зазначив суд, підстав, які б перешкоджали суду прийняти рішення

за заявленим клопотанням в судовому засіданні встановлено не було.

Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що з дня вчинення інкримінованих ОСОБА_4 злочинів минув десятирічний строк давності, суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості звільнення обвинуваченого

від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та необхідності закриття кримінального провадження щодо нього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Апеляційний суд, переглянувши ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив оскаржену ухвалу без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Зокрема, як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів дійшла

висновку, що при вирішенні клопотання сторони захисту про звільнення

ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення для його правильного вирішення, та перевіривши наявність обставин, передбачених ст. 49 КК, встановивши умови і підстави визначені законом України про кримінальну відповідальність та отримавши згоду обвинуваченого ОСОБА_4

на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження стосовно нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК.

Крім того, стосовно доводів прокурора про те, що обов`язковою умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності на будь-яких підставах є вчинення нею певного кримінального правопорушення, а тому суд міг задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності лише за умови, що досліджених судом доказів було достатньо, щоб дійти висновку, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується, суд зазначив, що такі не лише не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, якими врегульовано звільнення особи від кримінальної відповідальності, а й суперечать вищевказаним нормам.

Також суд касаційної інстанції з приводу посилань прокурора на допущені місцевим судом порушення процесуального закону під час формулювання резолютивної частини постановленої ухвали вважає за необхідне зауважити, що такі порушення не можуть вважатися істотними, тобто такими, що вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення і були б підставами для його скасування, про що сформульовані вимоги сторони обвинувачення у касаційній скарзі.

Що стосується мотивів незгоди прокурора із ухвалою апеляційного суду в частині вирішення процесуальних витрат, то слід зазначити таке.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані

зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито

на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Апеляційний суд, як убачається із постановленої ухвали, врахувавши вищенаведене, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зміни ухвали місцевого суду щодо ОСОБА_4 в частині вирішення процесуальних витрат, зазначивши про віднесення на рахунок держави судових витрат на проведення експертиз в сумі 71 390,10 грн.

Посилання ж прокурора в обґрунтування своєї позиції про помилковість рішення суду апеляційної інстанції на ряд рішень Верховного Суду, є неспроможним, оскільки правова позиція, викладена в цих рішеннях, була взята до уваги Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду під час розгляду 12 вересня 2022 року переданого кримінального провадження (справа № 203/241/17, провадження

№ 51-4251кмо21), в результаті якого було сформульовано вищенаведений правовий висновок.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень через допущене, на думку прокурора, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого

2024 року та Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3