Справа №589/4419/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/915/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с. Пальчики, Совєтського району, Кримської області, українця, громадянина України, освіта базова загальна середня, не працюючого, одруженого, має на утримання малолітню дитину, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України, та визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно якої, останній просить вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України.

Даним ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 187 КК України та виправдано його на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

ОСОБА_7 визнано винним в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України та призначено покарання:за ч. 1 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі строком 10 років; за ч.2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі строком 3 роки.

Відповідно до ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 10 років.

ОСОБА_7 запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено раніше застосований тримання під вартою, строк відбування покарання рахувати з 30 червня 2019 року, в строк відбування покарання за правилами, передбаченими ст. 72 ч. 5 КК України, зараховано час попереднього ув`язнення з 30 червня 2019 року до вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів, в розмірі 18 841 грн. 20 коп. на користь держави.

Скасовано арешти, накладені ухвалами слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду від 01.07.2019, 15.07.2019.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги,обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про те, що суд призначаючи покарання не врахував те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, має родину, офіційно одружений, на його утримання знаходиться неповнолітня дитина, забезпечував фінансово родину завдяки не офіційним заробіткам.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції мав законні та обґрунтовані підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тим самим визначене вироком суду покарання є занадто суворим.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 28 червня 2019 року близько 23 год. 30 хв. прийшов до гаражу, який розташований в гаражному кооперативі «Майський» по АДРЕСА_2 , яким користувався ОСОБА_10 та став спілкуватись з ним на вільні теми. Близько 00 год. 10 хв. 29 червня 2019 року під час розмови з ОСОБА_10 , перебуваючи у вказаному гаражі, з метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій особі, усвідомлюючи, що його дії направлені на завдання тілесних ушкоджень призведуть до смерті людини та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, знаходячись у середині вказаного гаражу біля вхідних дверей ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин вчинив сварку з ОСОБА_10 , який з метою самозахисту взяв до своїх рук дерев`яну биту. Користуючись цим моментом, ОСОБА_7 вихопив дану дерев`яну биту з рук ОСОБА_10 та тримаючи її у своїй руці, наніс потерпілому декілька ударів по шиї та голові, від яких ОСОБА_10 впав на підлогу. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел ОСОБА_7 відтягнув потерпілого ОСОБА_10 на середину гаражу та залишив на підлозі, де продовжив дерев`яною битою наносити останньому чисельні удари по голові та тулубу. Від завданих неодноразових ударів, дерев`яна бита розкололась на окремі частини. Не зупинившись на цьому, з метою завершення реалізації свого злочинного умислу на позбавлення ОСОБА_10 життя, та подальшого заволодіння його майном ОСОБА_7 , знайшов у цьому ж гаражі інший підручний предмет - дерев`яну палицю та продовжив наносити нею чисельні удари в область голови та тулубу потерпілого ОСОБА_10 .

У результаті завданих чисельних ударів в область голови та по іншим частинам тіла, потерпілому ОСОБА_10 спричинені тяжкі тілесні ушкодження не сумісні з життям, внаслідок яких останній помер на місці вчинення злочину. Після цього, ОСОБА_7 побачив на столі мобільний телефон марки «Хіаomі» моделі «Readmi 6А/ НОМЕР_1 », що належав ОСОБА_10 , і банківську картку, та забрав із собою, щоб не ідентифікували труп потерпілого, в подальшому вказане майно викинув у сміттєвий бак. Відповідно до висновку експерта № 129 від 20.08.2019 року смерть ОСОБА_10 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась розтрощенням черепу, забоєм головного мозку та ускладнилась травматичним шоком важкого ступеню. Даний висновок про причину смерті підтверджується наявністю: перелому кісток склепіння та основи черепу: передом тім`яної та скроневої кісток, забоєм головного мозку - дрібні крововиливи на поверхні та товщі правої півкулі головного мозку, крововиливів в м`які тканини голови, забійних ран голови. Вищевказані ушкодження у вигляді ран, саден, крововиливів, перелому кісток, склепіння основи черепу, спричинені в один час і є прижиттєвими, опіки шкіри є посмертними. Таким чином, наносячи чисельні удари зі значною силою в життєво - важливий орган ОСОБА_10 , застосовуючи при цьому знаряддя у вигляді дерев`яної бити та дерев`яної палиці, ОСОБА_11 , усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння - умисне позбавлення життя іншої особи, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у вигляді настання смерті потерпілого та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Крім того, після умисного вбивства ОСОБА_10 , з метою приховування та знищення слідів вказаного кримінального правопорушення, у ОСОБА_7 виник умисел на умисне знищення та пошкодження чужого майна, шляхом підпалу гаражу, в якому залишилось тіло вбитого потерпілого ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні гаражу, розташованого в гаражному кооперативі «Майський» по АДРЕСА_2 , яким користувався ОСОБА_10 та який належить його матері ОСОБА_12 , знайшов у приміщенні гаражу старі куртки та ганчірки та поклав їх на тіло вбитого ОСОБА_10 , який знаходився у положенні лежачі на підлозі, по середині гаражу. Далі, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на умисне знищення та пошкодження майна, ОСОБА_7 знайшов у приміщенні гаражу горючу речовину та облив нею кучу речей, які до цього він поклав на тіло вбитого ОСОБА_10 та за допомогою запальнички, вчинив підпал вказаних речей та гаражу. Крім цього, ОСОБА_7 знайшов серед речей, які належали потерпілому, ключ від гаражу, яким після вчинення підпалу, зачинив за собою вхідні двері до гаражу та з місця скоєння злочинів, разом з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд. Відповідно до висновку експерта № 19/119/10-1/27е від 04.10.2019 - на даній пожежі було декілька осередків пожежі, які знаходились на задній поверхні тіла трупу чоловіка, із районі його тулубу, голови та сідниць, а також на підлозі, навколо ложі тупу. Займання наявного горючого середовища в осередках пожежі могло спричинити вогневе джерело запалювання полуменевої форми горіння. Безпосередньою причиною пожежі в гаражі є займання горючого середовища (одягу та дерев`яної підлоги просочених горючою рідиною) в осередках пожежі внаслідок дії на вказане горюче середовище стороннього джерела запалювання.

У результаті умисного підпалу гаражу, знищено майно, що належало ОСОБА_10 , а саме: куртка чоловіча, зимова розміром 46-48, чорного кольору, синтетично із синтепоновою підкладкою, вартістю 300 грн.; куртка чоловіча, осіння, розміром 46-48, чорного кольору синтетична, вартістю 300 грн; чоловічий гаманець, розміром 15x10 см, чорного кольору, із шкірозамінника, вартістю 50 грн., та тим самим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму 650 грн. Крім того, внаслідок умисного підпалу гаражу пошкоджено дерев`яну підлогу гаражу, який належить ОСОБА_12 на суму 270 грн., в результаті чого останній завдано матеріального збитку на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), за ч. 2 ст. 194 КК України умисне знищення та пошкодження чужого майна, вчиненого шляхом підпалу.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував щодо поданої апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Твердження апелянта про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, вказаних вимог закону суд першої інстанції, дотримався.

Так, із урахуванням обставин справи, ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, та керуючись ст. 65 КК, виходячи з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів, взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання (визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, щире каяття), відсутність обставин, які обтяжують покарання, дійшов висновку про те, що для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів необхідно призначити йому покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк, відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Так, покарання, призначене судом обвинуваченому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість їх висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, обвинувачений у поданій скарзі не навів.

Визначена міра покарання, на переконання колегії суддів, відповідає таким принципам призначення покарання, про які йшлося вище, - справедливість - як основна засада права, індивідуалізація покарання - призначення покарання конкретній особі за конкретний злочин із урахуванням особливостей обставин справи та індивідуальних характеристик особи.

Щодо посилань обвинуваченого в апеляційній скарзі на відсутність судимостей, визнання ним вини, його щире каяття, колегія суддів зазначає, що вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, а тому колегія суддів не вбачає підстав для повторного врахування вказаних обставин та пом`якшення правового становища обвинуваченого шляхом застосування положеньст. 69 КК України.

Наявність дружини та малолітньої дитини на утриманні, неофіційне працевлаштування, не є обставинами, які дають підстави для безумовного застосування положень закону України про кримінальну відповідальність, яким регулюється призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Доводи обвинуваченого про те, що він позитивно характеризується за місцем свого постійного проживання є надуманим та таким, що не підтверджено жодним доказом, наявним в матеріалах кримінального провадження.

Інші обставини, на які посилаються обвинувачений в апеляційній скарзі, судом першої інстанції були враховані при призначенні покарання і саме тому суд вважав за необхідним призначити обвинуваченому покарання в межах санкцій, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

Відповідно, всупереч доводам апеляційної скаргиобвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його зміни не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4