Справа № 591/5947/22
Провадження № 1-кп/591/598/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року Зарічний районний суд м. Суми у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , -

в с т а н о в и в :

В провадженні суду знаходиться обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 332-2 КК України, та ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, відносно яких застосовано запобіжні заходи у виді тримання під вартою.

01 жовтня 2024 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжних заходів у виді тримання під вартою, оскільки такий строк закінчується 04 жовтня 2024 року, але судовий розгляд не завершено та ризики, які були підставою для обрання такого заходу забезпечення, не зменшились та не зникли. Враховуючи те, що обвинувачені обвинувачуються у вчиненні, зокрема, особливо тяжких злочинів, при цьому за ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або до довічного позбавлення волі, з урахуванням особистостей обвинувачених, їх соціальний стан, наявні ризики, які обумовлюють необхідність продовження запобіжного заходу, а саме можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчиняти злочин, у якому вони обвинувачуються.

В судовому засіданні прокурор підтримав зазначене клопотання.

Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання, просив застосувати більш м`який запобіжний захід, посилаючись на ненадання прокурором доказів на підтвердження того, що ризики не зменшились.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти клопотання прокурора, посилаючись на те, що прокурором не доведено обгрунтованості підозри, а тому відсутні підстави для продовження запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_8 щодо клопотання прокурора повідомив, що йому байдуже.

Обвинувачений ОСОБА_9 при вирішенні клопотання прокурора підтримав позицію захисників, а також зазначив, що прокурор не надав суду жодних доказів причетності до інкримінованого злочину.

Заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов таких висновків.

Встановлено, що до обвинувачених застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Сторона захисту, посилаючись на необгрунтованість підозри та обвинувачення, вказувала на відсутність або недостатність доказів.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому на цій стадії суд не уповноважений надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо їх винуватості чи невинуватості, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження. При цьому перебування кримінального провадження на стадії судового розгляду обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Тобто, на стадії судового розгляду справи, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів застосовується критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуте по суті та вирішене питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості обвинувачених, а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Щодо твердження сторони захисту про відсутність ризиків, слід зазначити, що судом було встановлено існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а тому існують реальні ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання ними покладених на них процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності осіб та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому суд враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Тобто на даний час триваючими та незмінними обставинами, які свідчать про існування раніше встановлених судом ризиків є: характер обвинувачення, відсутність офіційних сталих джерел доходів, та обставина, що в справі не допитані свідки, висловлювання обвинуваченого ОСОБА_8 про його наміри залишити територію України та поїхати на територію країни-агресора, що в сукупності з тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченим, доводить актуальність ризиків ухилення від суду, можливості впливу на свідків, вчинення іншого злочину або продовження вчинення того злочину, в якому обвинувачуються, та свідчить про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено застосування запобіжного заходу до осіб, які обвинувачуються, в тому числі, у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України, у виді тримання під вартою.

Таким чином, клопотання прокурора слід задовольнити та продовжити обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 331 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави до 29 листопада 2024 року включно.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до 29 листопада 2024 року включно.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченими з моменту вручення її копії.

Судді