Провадження № 1-в/127/491/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003.

Вказане клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 засуджено вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 до покарання у виді довічного позбавлення волі, строк відбутого ним покарання становить більше 21 року, а тому подальше своє утримання у місцях позбавлення волі вважає таким, що порушує положення «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права» та є катуванням.

Крім того, засуджений ОСОБА_3 просить розглянути законність призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, посилаючись на ряд рішень Конституційного Суду України, вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним на території України та суперечить ч. 1 ст. 15 «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права», конституційному принципу законності та незворотності дії закону у часі та просить суд на підставі ст. 58 Конституції України та ч. 4 ст. 5 КК України застосувати зворотну дію закону, що пом`якшує покарання, а саме положення КК України (в редакції 1960 року), що діяв з 29.12.1999 по 04.04.2000 та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав з мотивів, викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_5 клопотання засудженого підтримала та просила суд задовільнити.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011, яким визнано, що покарання у виді довічного позбавлення волі є законним.

Суд, вислухавши думки учасників судового розгляду та дослідивши особову справу засудженого ОСОБА_3 , приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час засуджений ОСОБА_3 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_3 засуджений вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 вирок Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 змінено в частині цивільного позову, в решті вирок Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 залишено без змін.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування. В подальшому, 22.02.2000 до ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) внесено зміни відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483-11 існував проміжок часу протягом якого Верховна Рада України приймала рішення про внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання. Цей проміжок часу був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483-11 стосовно встановлення нового виду покарання.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999, КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який має повноваження лише на визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, зіставлення положень ст. ст. 8, 58, 92, 152 Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальним законом України визначаються діяння, які є злочинами та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Так і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання засудженого ОСОБА_3 щодо того, що відносно нього безпідставно застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі є необґрунтованими, оскільки на час вчинення ОСОБА_3 особливо тяжких злочинів та на час ухвалення відносно нього вироку в законодавстві України було визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_3 не навів конкретних фактів порушення судом під час призначення йому покарання законодавства, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Всі інші вимоги, що ставить у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_3 зводяться до питання законності призначеного покарання, однак в порядку ст. 537 КПК України розглянути законність призначеного покарання ОСОБА_3 неможливо, оскільки в порядку виконання вироку законність призначеного покарання не перевіряється.

Крім того, суд звертає увагу, що діючими нормами КК України передбачено правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно вимог ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч. 6 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: