Справа № 215/6494/24
У Х В А Л А

03 грудня 2024 року Суддя Тернівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 , розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_2 про «звільнення від покарання та його відбування»,

В С Т А Н О В И В:

До Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, надійшло клопотання засудженого ОСОБА_2 про звільнення від відбування покарання. В обґрунтування клопотання ОСОБА_2 зазначив, що вироком від 12.06.2024 р. Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, його засуджено за ст. ст. 185 ч. 4, 71 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. 09.08.2024 р. набрав чинності Закон України № 3886-1х про внесення змін до КУпАП та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності правоохоронних органів, відповідно до якого викрадення чужого майна є кримінальним діянням, якщо його вартість становить понад два неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Згідно вказаного вироку суду, ним було завдано майнової шкоди в сумі 2366,67 грн., що не перевищує 3028 грн.. Відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Дослідивши клопотання, вважаю, що воно підлягає поверненню засудженому виходячи з наступного.

Згідно повідомлення від 12.11.2024 р. ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)», засуджений ОСОБА_2 не відбуває покарання у ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)», а тимчасово утримується в зв`язку з розглядом кримінального провадження Криворізьким районним судом Дніпропетровської області за ст. ст. 289 ч. 2, 122 ч. 1 КК України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати в тому числі питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, в даному випадку про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Згідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 КВК України, установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом. Кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Відповідно до ст. 18 КВК України, слідчі ізолятори виконують функції виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки стосовно засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування.

Відповідно до ст. 90 КВК України, у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, засуджений у разі необхідності провадження слідчих дій у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, вчинене іншою особою або цією ж особою, за яке вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді може бути тимчасово залишений у слідчому ізоляторі або переведений з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria та у рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, в тому числі стосовно територіальної підсудності, приймає будь-які рішення за заявою, клопотанням засудженого, або клопотанням, поданням установи виконання покарань, що не відноситься до його, в тому числі територіальної юрисдикції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у 2017 р. в своєму «Узагальнені судової практики розгляду судами деяких питань, які вирішуються судом під час виконання вироків», роз`яснював, що «результати аналізу надісланих для узагальнення матеріалів дають підстави для висновку про те, що у переважній кількості випадків суди правильно застосовували кримінальне процесуальне законодавство в частині правових наслідків порушення положень КПК про територіальну підсудність розгляду подань (клопотань) про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. В деяких випадках суди, встановивши, що подане клопотання (подання) перебуває за межами його підсудності, постановляли ухвалу про повернення подання або клопотання.

З огляду на наведені положення та враховуючи, що у випадку недотримання суб`єктом звернення правил територіальної підсудності, визначеної у ст. 539 КПК України, суд не здійснює розгляд по суті клопотання, встановивши, що клопотання (подання) є не підсудним, а з урахуванням положень ст. 539 КПК України, суд вправі прийняти рішення про повернення відповідного клопотання, що забезпечить право суб`єкта звернення на доступ до правосуддя до належного суду».

Аналіз вище наведених норм, в їх структурному закріпленні та послідовному викладені в КПК і КВК України, та практики Європейського Суду з прав людини, вказує на те, що в першу чергу суд, отримавши заяву, клопотання, засудженого, подання адміністрації установи, де утримується особа, у разі встановлення порушень правил територіальної підсудності, повертає заяву, клопотання засудженого, подання установи, тобто суд виконує процесуальні дії виключно в межах зазначеного раніше.

Тому роблю висновок, що подане клопотання підлягає поверненню особі, яка його подала для звернення з ним до належного суду, яким є місцевий суд, у межах територіальної юрисдикції якого повинен буде виконуватися вирок від 12.06.2024 р. Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу та можливо й вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області за ст. ст. 289 ч. 2, 122 ч. 1 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання засудженого ОСОБА_2 про «звільнення від покарання та його відбування» за вироком від 12.06.2024 р. Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу - повернути особі, яка його подала.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, протягом семи днів з дня її постановлення, а засудженим з дня отримання її копії.

Суддя: