УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року

м. Київ

справа № 473/2981/22

провадження № 51-2327ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2024 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), зареєстрованого у тому ж АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат і речових доказів.

Згідно з фактичними обставинами, детально наведеними у вироку місцевого суду, 28 червня 2022 року в світлий час доби, після опівдня, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно несправним, але працездатним транспортним засобом - спеціалізованим вантажним автомобілем фургоном рефрижератором - В, марки «Mercedes Benz» модель 212 D, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ,під час руху по автомобільній дорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» у напрямку смт Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області на відстані 2,8 км від дорожнього знаку 5.51 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) «Початок населеного пункту місто Вознесенськ», діючи із злочинною самовпевненістю, усупереч вимогам пунктів 2.3б, 10.1, 14.2 в ПДР, перед початком виконання маневру «обгону» попутного транспортного засобу проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконавшись в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, хоча повинен був це зробити та мав технічну можливість це зробити, але не зробив, почав виконувати маневр «обгону» попутного транспортного засобу.

У результаті грубого порушення водієм ОСОБА_4 зазначених пунктів ПДР відбулось зіткнення з іншим автомобілем, у зв`язку з чим пасажир ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження від яких помер.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисниця ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та юридичної кваліфікації його дій, фактично покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить змінити судові рішення і призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК.

Суть доводів касатора зводиться до того, що апеляційний суд безпідставно погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 75 КК і у повній мірі не врахував всіх обставин, визначених ст. 66 цього Кодексу.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисниці та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження касатора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування ст. 75 КК).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Суд звертає увагу, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та позитивно або негативно характеризують особу винного.

Із системного аналізу закону України про кримінальну відповідальність убачається, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суд має встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням і належним чином вмотивувати таке рішення, зокрема, дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, вказаних вимог закону суди дотримались.

Суд першої інстанції у ході призначення покарання врахував умови життя ОСОБА_4 , його соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я, рівень культури та освіти, його соціально-психологічні риси, а також його стать та вік, позитивну характеристику за місцем проживання, його щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину.

Водночас, з огляду на всі обставини кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку, що повинно бути призначено основне покарання в виді позбавлення волі відповідно до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК із призначенням додаткового виду покарання в виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, оскільки ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху, яке потягнуло за собою незворотні наслідки, в виді смерті пасажира, керованого ним транспортного засобу.

За результатами розгляду кримінального провадження міськрайонний суд не встановив підстав, для застосування статей 69, 75 - 78 КК.

Під час перегляду вироку місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, характеру та обставин вчинення злочину, дійшов висновку, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, яке останній повинен відбувати реально.

На думку апеляційного суду, місцевий суд здійснив повний і детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, в тому числі грубого порушення правил дорожнього руху, що призвело до смертельних наслідків і зважив на поведінку обвинуваченого після вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги те, що відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, підстав вважати призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, відсутні, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Між тим повне визнання обвинуваченим своєї вини та його щире каяття були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, і погоджується з наведеними у них висновками.

Обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник в інтересах засудженого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок суворості, були враховані судами під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування судових рішень.

Отже, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, адвокат у касаційній скарзі не навела.

Оскільки з касаційної скарги адвоката ОСОБА_5 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3