ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року

м. Київ

Справа № 227/1175/22

Провадження № 51-4135км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_5 ,

прокурора (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

засудженого (відеоконференція) ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000195, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч.1 ст. 115 України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 11.07.2022 о 18:00 год., будучи у стані алкогольного сп`яніння, біля будинку № 21 по вул. Східній у м. Білозерське Донецької області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин через побиття його сина, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , використовуючи в якості знаряддя злочину кухонний ніж, який взяв із собою заздалегідь, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою умисного вбивства завдав ОСОБА_8 один удар ножем в життєво важливий орган - шию, один удар у ліву вушну раковину ліворуч та один удар у ліктьовий суглоб ліворуч, але злочин не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки дії ОСОБА_7 були зупинені сином потерпілого, який підставив руку під ніж з метою захисту свого батька ОСОБА_8 .

Внаслідок умисних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 45 від 09.08.2022 спричинено легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасних розлад здоров`я, як такі, що потребують для свого лікування строк понад 6 діб, але не більше 21 доби.

Згідно з обвинувальним актом своїми умисними діями, які виразилися у закінченому замаху на умисне вбивство, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.

Суд, не погоджуючись з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікуючи його дії на ч. 2 ст. 125 КК України, вказав, що у результаті протиправних дій ОСОБА_7 смерть потерпілого не настала, останньому було завдано умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а в ході судового розгляду не було встановлено наявності умислу у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_8 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить вирок та ухвалу апеляційного суду скасувати й призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що суд першої інстанції, з висновкам якого погодився і апеляційний суд, дійшов до безпідставного висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження всі докази свідчать про наявність умислу у ОСОБА_7 на вбивство ОСОБА_8 .

Зокрема, суд залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є медичними працівниками бригади швидкої медичної допомоги і вказували, що у потерпілого ОСОБА_8 була пошкоджена артерія в області шиї, що становило небезпеку для життя, й у разі ненадання вчасно допомоги, наслідки могли бути вкрай негативними.

Також прокурор вказує, що суд, кваліфікуючи дії засудженого за ч. 2 ст. 125 КК України, не врахував мотиви, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, та ставлення винного до наслідків своїх дій.

Прокурор вважає, що неправильна кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України мала наслідком призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й даним про його особу.

При цьому прокурор вказує, що обставини, які пом`якшують покарання, зазначені у вироку, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не підтверджуються даними і доказами, дослідженими судом.

Вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо передчасного висновку місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, у порушення вимог ст. 419 КПК України не навів переконливих аргументів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора й безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала подану касаційну скаргу і просив її задовольнити.

Захисник і засуджений заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим.

Однак, суд апеляційної інстанції не дотримався вказаних вимог закону та дійшов передчасного висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України.

У поданій касаційній скарзі сторона обвинувачення вважає, що суди попередніх інстанцій дали неправильну юридичну оцінку діям засудженого ОСОБА_7 , оскільки останній мав умисел на вбивство потерпілого, однак свій злочин не довів до кінця з причин, які незалежалий від його волі.

Як убачається із матеріалів кримінального поводження, місцевий суд, не погоджуючись з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікуючи його дії на ч. 2 ст. 125 КК України, вказав, що у результаті протиправних дій ОСОБА_7 смерть потерпілого не настала, останньому було завдане умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а в ході судового розгляду справи не було встановлено наявності умислу у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_8 .

Кваліфікуючи дії засудженого за ч. 2 ст. 125 КК України, суд виходив із того, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №45 від 09.08.2022 спричинені потерпілому тілесні ушкодження у виді різаної рани лівої вушної раковини, лівої бокової поверхні шиї, області лівого ліктьового суглобу відносяться до легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасних розлад здоров`я.

Окрім того, суд, мотивуючи свій висновок про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину щодо заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний й розлад здоров`я, вказав, що локалізація тілесних ушкоджень (вушна раковина, шия, дельтоподібна ділянка руки) та їх тип (різані рани); відсутність проникаючих, колотих ран, свідчать про хаотичний механізм їх нанесення. При цьому ОСОБА_7 відразу припинив розмахувати ножем і завдавати ударів потерпілому, як тільки побачив на його обличчі кров, й жодних дій для доведення злочинного умислу на вбивство не вживав.

Також суд, мотивуючи своє рішення, вказав, що стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_7 йшов помститися за сина ОСОБА_8 , і це було мотивом злочину.

Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, прокурор в апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції дав неправильну юридичну оцінку діям засудженого ОСОБА_7 , оскільки останній мав умисел на вбивство потерпілого, однак свій злочин не довів до кінця з причин, які незалежалий від його волі.

Зокрема, прокурор у апеляційній скарзі наголошував, що судом першої інстанції не враховано мотиви, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, та ставлення винного до наслідків своїх дій. Вказував, що часткове визнання вини обвинуваченим, а саме не визнання умислу на вбивство, є спробою сторони захисту уникнути покарання за вчинений злочин, який не доведено до кінця за незалежних від нього обставин, оскільки потерпілого захистив син, а також йому було надано медичну допомогу.

У зв`язку з цим прокурор просив вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Однак, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги прокурора, не проаналізував їх з урахуванням наявних у справі доказів та дійшов передчасного висновку про необхідність залишення вироку місцевого суду без зміни.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із кваліфікацією дій засудженого за ч. 2 ст. 125 КК України, залишив поза увагою, що під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Залежно від характеру передбачення суспільно небезпечних наслідків виділяють умисел конкретизований і неконкретизований. Конкретизований умисел - це умисел, за якого особа передбачає конкретний характер суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а неконкретизований - за якого особа передбачає можливість настання альтернативних суспільно небезпечних наслідків.

Суд касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення про те, що судом першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України не враховано мотиввчинення злочину, а саме помсту за сина, якому поставили синець під оком після розпивання алкогольних напоїв, він поскаржився матері на кривдників, а мати розповіла батькові - ОСОБА_7 ; спосіб та знаряддя вчинення злочину - ніж, який ОСОБА_7 взяв із собою з дому для захисту свого сина; кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень та цілеспрямованість дій засудженого, а саме завдання трьох ударів, в тому числі у життєво важливий орган - шию потерпілого; причини припинення злочинних дій - опір сина потерпілого; поведінку засудженого, який після вчинення злочину не надав допомоги потерпілому, не викликав медичних працівників, й на шляху додому викинув ніж, позбавившись знаряддя злочину.

Окрім того, не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є медичними працівниками бригади швидкої медичної допомоги і вказували, що у потерпілого ОСОБА_8 була пошкоджена артерія в області шиї, що становило небезпеку для життя, і в разі ненадання вчасно допомоги, наслідки могли бути вкрай негативними.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що під час розгляду провадження суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, щодо передчасного висновку місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, чим допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість постановленого судового рішення, а також призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність в аспекті кваліфікації інкримінованого особі діяння та призначення покарання за санкцією відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК України, що відповідно до положень п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування.

У зв`язку з цим, касаційну скаргу прокурора потрібно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати як таку, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потрібно усунути зазначені порушення, повно та всебічно перевірити доводи поданої на вирок місцевого суду апеляційної скарги з урахуванням наведених у цій постанові доводів й постановити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3