Дата документу 18.04.2024 Справа № 337/2634/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/589/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/2634/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05 січня 2024 року (з урахуванням ухвали від 05 січня 2024 року про виправлення описок), яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Олександрівка Приазовського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07.03.2023 року у приблизний період часу з 11:30 год. по 13:30 год., маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, з причин раптово виниклих неприязних відносин, наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше трьох ударів ногами та кулаками рук в область голови, чим спричинив останньому закриту черепно-лицеву травму, яка виразилася переломом передньої стінки лівої гайморової пазухи, крововиливами під тверду та м`які мозкові оболонки, а також в тканину головного мозку, яка ускладнилась поліорганною недостатністю, які кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у приміщенні лікарні не приходячи до тями.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що суд першої інстанції однобічно підійшов до оцінки доказів, оскільки прийняв до уваги лише доводи сторони обвинувачення і не взяв до уваги доводи сторони захисту. При цьому суд не звернув уваги на наявність істотних суперечностей в показах свідка ОСОБА_10 на різних етапах кримінального провадження. Зокрема будучи особою, яка викликала поліцію до своєї квартири через побутову сварку між нею та обвинуваченим, ОСОБА_11 взагалі не повідомляла про події, пов`язані з побиттям ОСОБА_12 . Тільки після того, як працівники поліції за власною ініціативою виявили в квартирі побитого потерпілого, ОСОБА_11 почала давати покази щодо його побиття. На наступний день під час слідчого експерименту (на запису якого видно, що свідок ОСОБА_11 знаходиться під впливом поліції, перебуває у неврівноваженому стані і неприязно налаштована до обвинуваченого) свідок надала перебільшені та неправдоподібні покази щодо обвинуваченого. Під час судового розгляду свідок ОСОБА_11 надала інші покази. Отже суд повинен був критично поставитись до показів даного свідка. Більш того, у обвинуваченого не було мотиву наносити потерпілому таку кількість ударів, про яку зазначала свідок, оскільки обвинувачений з потерпілим були друзями, декілька місяців разом знімали житло, разом проводили час, але нічого подібного не було. Висновок суду про недоведеність неприязних відносин між обвинуваченим та свідком ОСОБА_13 є помилковим і суперечить встановленим у справі обставинам, які свідчать про те, що даний свідок мала очевидне неприязне відношення до обвинуваченого. Також суд не надав належної оцінки особі потерпілого, способу його життя і його поведінці. Зокрема потерпілий вів вкрай аморальний, асоціальний спосіб життя. Такою своєю тривалою, протиправною аморальною поведінкою потерпілий дійсно викликав стан сильного душевного хвилювання у обвинуваченого, який, перебуваючи у такому стані, наніс потерпілому три удари. Отже жорстоке поводження потерпілого з оточуючими, а також наявність з його боку поведінки, яка принижувала честь і гідність оточуючих осіб, зокрема обвинуваченого, систематичний характер такого поводження потерпілого, який був на 15-20 років старшим від інших, дає підстави для кваліфікації дій обвинуваченого саме за ст.123 КК. Отже в ході судового розгляду доведено лише те, що обвинувачений наніс потерпілому три удари, які не могли бути смертельними, в умовах сильного душевного хвилювання, викликаного аморальною, антисоціальною поведінкою потерпілого, яка мала тривалий та системний характер, а тому дії обвинуваченого мають бути кваліфіковані за ст.123 КК.

Крім того, до початку апеляційного розгляду від обвинуваченого надійшло клопотання, в якому він просив призначити йому покарання в межах Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» №3342-IX від 23.08.2023 року.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.121 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Так, висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показів свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні надала покази про те, що 07.03.2023 року під час розпивання спиртних напоїв у її квартирі між обвинуваченим та потерпілим почалася бійка, в ході якої ОСОБА_8 наносив удари потерпілому руками та ногами, здебільшого в область обличчя.

Крім того, суд також обґрунтовано послався у вироку на дані протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 08.03.2023 року та відеозапис до нього, після відтворення якого в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначила, що в день подій, які є предметом розгляду у цій справі, мали місце два конфлікти між потерпілим та обвинуваченим. Перший стався приблизно о 09 годині, а другий - о 12 - 13-00 годині. Після першого конфлікту потерпілий приходив до тями, а після другого - вже ні. Побиття під час другого конфлікту було більш сильнішим. ОСОБА_8 наносив потерпілому удари кулаками та кросівками, здебільшого в голову (обличчя) потерпілого. При цьому наявність протиріч в своїх показах свідок ОСОБА_11 пояснила спливом певного часу, зазначивши, що на час проведення за її участі слідчого експерименту вона краще пам`ятала деталі події.

При цьому відповідно до висновку експерта №788/к від 17 травня 2023 року під час проведення експертизи за матеріалами справи, зокрема висновків експертів №5535п, №2044 та протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 з відеозаписом було виявлено збіг характеру травмуючих предметів з характером ушкоджень, локалізації травматичних впливів з локалізацією тілесних ушкоджень. Утворення тілесних ушкоджень в ділянці голови, тулуба і нижніх кінцівок за механізмом, який зазначає свідок ОСОБА_11 в ході проведення слідчого експерименту, не виключається.

Із показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було установлено, що приїхавши у березні 2023 року за викликом про вчинення домашнього насильства за адресою: АДРЕСА_3 ними було виявлено непритомного потерпілого зі слідами побиття на обличчі та було викликано швидку допомогу.

Також суд першої інстанції обґрунтовано послався як на доказ винуватості обвинуваченого на висновок судово-медичної експертизи №2044 від 08 травня 2023 року, відповідно до якої смерть ОСОБА_9 настала від закритої черепно-лицевої травми, яка виразилася переломом передньої стінки лівої гайморової пазухи, крововиливами під тверду та м`які мозкові оболонки, а також в тканину головного мозку та ускладнилась поліорганною недостатністю. Також на трупі потерпілого було виявлено ряд інших тілесних ушкоджень, зокрема закриті переломи ребер, крововиливи в м`які тканини та синці. Утворення комплексу тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 при одноразовому падінні його на площині - виключається.

Отже висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК, районний суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що сам обвинувачений не заперечував факт нанесення ним потерпілому трьох ударів кулаком в обличчя. Даних про те, що потерпілому, окрім як обвинуваченим, наносилися удари ще іншими особами, в тому числі і ОСОБА_16 , як про це стверджувала сторона захисту, у даній справі встановлено не було.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, не вбачає жодних підстав ставитися критично до показів свідка ОСОБА_10 , як на цьому наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник. Адже, як було установлено судом, покази свідка ОСОБА_10 вцілому узгоджуються із встановленими судом обставинами та іншими письмовими доказами у справі, та у сукупності з ними поза розумним сумнівом підтверджують винуватість обвинуваченого у заподіянні потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Свідок надала покази так як вона сприймала події. Повідомлені свідком обставини, за яких обвинувачений заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, а також механізм їх заподіяння збігаються з характером виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень та їх локалізацією, що було підтверджено висновком експерта №788/к. Крім того, свідок була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і будь-яких обставин, які могли би свідчити про те, що свідок могла обмовити обвинуваченого, у даній справі не встановлено. Наявність незначних розбіжностей в показах свідка була обумовлена спливом певного часу з дня подій, про що сама свідок зазначила в судовому засіданні.

Сама по собі та обставина, що свідок ОСОБА_11 під час виклику поліції через побутову сварку між нею та обвинуваченим не повідомляла про побиття потерпілого ОСОБА_9 , а повідомила про це лише після виявлення працівниками поліції побитого потерпілого, не може автоматично ставити під сумнів правдивість показів свідка.

Через те, що конфлікт мав місце понад декілька годин, свідок ОСОБА_11 дійсно могла помилятися щодо точної кількості тілесних ушкоджень, які обвинувачений наніс потерпілому. Проте, як правильно визначився суд першої інстанції, така обставина не дає підстав ставити під сумнів покази свідка в цілому. Адже відповідно до висновків судових медичних експертиз окрім тілесних ушкоджень, від яких настала смерть, у потерпілого дійсно було виявлено і інші тілесні ушкодження (сліди побоїв, множинні забої м`яких тканин голови, обличчя, тулуба, кінцівок, переломи ребер). Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було інкриміновано нанесення лише трьох ударів в область голови, що мало наслідком смерть потерпілого. Нанесення потерпілому інших тілесних ушкоджень обвинуваченому не інкримінувалося. А тому колегія суддів з цих же міркувань відкидає доводи захисника про відсутність у обвинуваченого мотиву на нанесення потерпілому такої кількості тілесних ушкоджень, про які зазначала свідок ОСОБА_11 .

Твердження захисника в апеляційній скарзі про перебування свідка ОСОБА_10 під час слідчого експерименту під впливом працівників поліції, у неврівноваженому стані, а також неприязно налаштованою до обвинуваченого, є власною суб`єктивною оцінкою захисника цієї слідчої дії та нічим не підтверджені. Адже протокол слідчого експерименту без будь-яких зауважень чи скарг підписаний свідком. Сама свідок ОСОБА_11 ні під час досудового розслідування кримінального провадження, ні під час її допиту в судовому засіданні не заявляла про здійснення на неї будь-якого тиску під час проведення слідчого експерименту та від обставин, повідомлених і відтворених нею під час цієї слідчої дії, свідок не відмовлялася.

Доводи захисника про те, що свідок ОСОБА_11 мала очевидне неприязне відношення до обвинуваченого, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив аналогічні доводи захисника та, з наведеннях докладних та переконливих мотивів, визнав їх такими, що не знайшли свого підтвердження. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів. Наведені в цій частині доводи захисника з огляду на встановлені у цій справі обставини, не дають колегії суддів підстав дійти висновку про те, що свідок обмовила обвинуваченого через нібито неприязні відносини до останнього.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні показання свідка ОСОБА_10 отримано в порядку, визначеному законом, та вони вцілому узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами. Тому суд не мав підстав не довіряти свідку, а її показання в силу ст.84 КПК є процесуальним джерелом доказів, які правомірно було покладено в основу вироку.

Що ж стосується твердження захисника про перебування ОСОБА_8 під час вчинення протиправних дій у стані сильного душевного хвилювання, а відтак і про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст.123 КК, то воно не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції при перевірці аналогічних аргументів захисту, правильно виходив з того, що відповідно до положень кримінального закону суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за вказаною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що із показів свідка ОСОБА_10 було встановлено, що ініціатором конфлікту був саме обвинувачений, потерпілий при цьому лише оборонявся, відштовхуючись від обвинуваченого. Ударів обвинуваченому потерпілий не наносив. При огляді ОСОБА_8 із виявлених у нього ушкоджень тільки садно обличчя співпадало за терміном з 07.03.2023 року, в той час як у потерпілого окрім ушкоджень, від яких настала його смерть, були виявлені ще сліди побоїв, множинні забої м`яких тканин голови, обличчя, тулуба, кінцівок, переломи ребер. Сам обвинувачений, наполягаючи на тому, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, навіть не зміг повідомити причин, з яких розпочався такий конфлікт. Під час свого допиту в судовому засіданні обвинувачений також не зазначав про те, що він перебував у такому емоційному стані, який би значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Клопотання про призначення у справі психолого-психіатричної експертизи стороною захисту не заявлялося.

При цьому в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що потерпілий вчинив саме таке протизаконне насильство, яке могло раптово викликати у обвинуваченого ОСОБА_8 стан сильного душевного хвилювання. Відсутні у справі і дані про те, що поведінка потерпілого була такою, що особливо принижувала гідність чи ганьбила честь обвинуваченого або близьких йому осіб.

Крім того , судова колегія наголошує, що ОСОБА_8 з одного боку заперечує факт нанесення ним тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , від яких настала смерть останнього, а з іншого боку вимагає перекваліфікувати свої дії на ст.123 КК, яка за певних обставин передбачає настання кримінальної відповідальності за спричинення особі саме тяжких тілесних ушкоджень.

Отже сукупність об`єктивних обставин, установлених судом, характер дій потерпілого та обвинуваченого не дають підстав вважати, що ОСОБА_8 був у стані сильного душевного хвилювання, який настав раптово та зменшив його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, судова колегія наголошує, що об`єктивна сторона передбаченого ст.123 КК злочину не передбачає настання смерті потерпілої особи.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням положень кримінального закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК і вважає таку кваліфікацію правильною.

Дані про особу потерпілого, а також спосіб його життя за встановлених і зазначених вище обставин, також не дає колегії суддів підстав вважати, що під час заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання. А тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині правильності висновків суду також не спростовують.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про прийняття судом лише доводів сторони обвинувачення і неврахування аргументів сторони захисту. Адже зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що суд першої інстанції надав оцінку усім доводам, наведеним стороною захисту в обґрунтування своєї позиції і цей суд з наведенням належного обґрунтування, визнав їх безпідставними.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

В апеляційній скарзі захисник вимагав вирок скасувати та призначити новий розгляд, але при цьому захисник у скарзі не зазначив визначених ст.ст.412, 415 КПК обставин, які були б підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Не встановлено таких підстав і колегією суддів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів. Таке дослідження доказів здійснюється лише за клопотанням учасників судового провадження.

Проте ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду стороною захисту не заявлялось клопотань про дослідження апеляційним судом доказів.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Відтак, в контексті ст.404 КПК судова колегія не вправі дати іншу оцінку доказам, ніж ту, що дав суд першої інстанції.

Крім того, до початку апеляційного розгляду обвинуваченим на адресу апеляційного суду було подано клопотання, відповідно до якого обвинувачений фактично вимагав призначити йому такий вид покарання, як пробаційний нагляд. Втім, колегія суддів зазначає, що обвинувачений вирок суду не оскаржував і апеляційну скаргу не подавав. Більш того, такі вимоги обвинуваченого не ґрунтуються на положеннях кримінального закону, оскільки санкцією ч.2 ст.121 КК за вчинення цього злочину передбачено єдиний вид покарання, а саме позбавлення волі на строк від семи до десяти років. При цьому визначених ст.69 КК підстав, які би давали колегії суддів право перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.121 КК, у цій справі не встановлено.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК і таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду захисник в апеляційній скарзі не навів, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в ній.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05 січня 2024 року (з урахуванням ухвали від 05 січня 2024 року про виправлення описок) щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4