Справа № 450/229/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/335/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою без визначення застави на шістдесят днів з 20 березня 2024 року до 18 травня 2024 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить поновити строк на оскарження ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року; оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою визначити ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, в тому числі - тримання під вартою з застосуванням застави.

В обґрунтування причин пропуску строку апелянт зазначає, що 20 березня 2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, тоді як повний текст оскарженої ухвали в підсистему «Електронний суд» завантажився лише 26 березня 2024 року. Через це вважає, що строки на апеляційне оскарження такої ухвали стороною захисту були порушені з поважних причин і не залежали від сторони захисту.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що викладені в оскарженій ухвалі висновки суду є такими, що не відповідають дійсності та суперечать матеріалам кримінального провадження. Вказує, що насамперед необхідно з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_7 міг вчинити саме інкримінований йому злочин, презумпція невинуватості дає право говорити, що питання наявності вини в діях обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає доказуванню під час тривалого судового розгляду, а об`єктивну оцінку діям обвинуваченого суд надасть в нарадчій кімнаті під час постановлення вироку.

Звертає увагу, що сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання в майбутньому не є належним обґрунтуванням тримання особи під вартою на стадії судового розгляду справи. Крім цього, обґрунтованість підозри як факт необхідності застосування запобіжного заходу вже враховувався слідчим суддею під час первинного обрання запобіжного заходу, і не може бути врахований судом під час судового слідства.

Вказує, що застава може бути застосована як окремий запобіжний захід, так і як частина взяття під варту. При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Наголошує, що ОСОБА_7 не оголошений у міжнародний розшук та перебуває на території України.

Як зазначає захисник, враховуючи, що питання застосування або незастосування альтеративного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду, слід дійти висновку, що ухвала суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, повинна мати у своєму змісті відповідне обґрунтування неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі внесення ним застави. При цьому вказані доводи не повинні бути абстрактними, загальними або шаблонними, як того вимагає практика ЄСПЛ.

На переконання сторони захисту, оскільки факт застосування насильства підтверджується тільки показаннями потерпілого, наведене, у свою чергу, свідчить про невагомість доказів застосування насильства та необґрунтованість вимоги сторони обвинувачення щодо незастосування застави. Більше того, до клопотання не долучено жодного належного та допустимого доказу вчинення таких дій обвинуваченим.

Вважає, що незастосування застави порушує конституційні права обвинуваченого ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

З метою дотримання права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року слід поновити.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 жовтня 2023 року за №0000679 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

У межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 листопада 2023 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє - ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке у разі визнання його винним обвинуваченому загрожує покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім цього, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України у кримінальному провадженні №60001640 від 16 серпня 2021 року перебуває на розгляді Печерського районного суду м. Львова; незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_7 відомі анкетні дані потерпілих та свідків, місця їх проживання. Окрім того, на адресу Пустомитівської окружної прокуратури, як і на адресу Пустомитівського районного суду Львівської області 26 січня 2024 року надійшла заява потерпілого ОСОБА_10 , в якій останній зазначає про факт здійснення на нього, як на потерпілого, тиску з боку батька обвинуваченого ОСОБА_7 . Також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він має постійне місце проживання, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення насильницького характеру, свою провину не визнає. При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про те, що для тримання особи під вартою необхідно з`ясувати, що саме ОСОБА_7 міг вчинити інкримінований йому злочин; те, що обґрунтованість підозри як факт необхідності застосування запобіжного заходу враховувалась слідчим суддею під час первинного обрання запобіжного заходу і не може бути врахована судом під час судового слідства не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки станом на сьогодні ОСОБА_7 перебуває у статусі обвинуваченого, а не підозрюваного, тобто йому висунуте обвинувачення за ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України. Відтак при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до уваги суд бере докази та відомості, наведені в обвинувальному акті та долучених до нього матеріалах.

Стосовно доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, то питання доведеності чи недоведеності вини буде вирішуватись у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку судом, який здійснює розгляд кримінального провадження по суті, а не під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу чи на стадії перегляду цього рішення.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і покликання захисника на необхідність визначення ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Так, згідно з п. 1, п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування .

З огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, поєднаного із застосуванням насильства, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

Доводи про те, що факт застосування насильства підтверджується тільки показаннями потерпілого апеляційний суд до уваги не бере, оскільки показання, у тому числі потерпілого, згідно зі ст. 84 КПК України, є одним із видів доказів. При цьому ст. 353 КПК України встановлює процесуальні гарантії отримання таких показань. Водночас, ст. 94 КПК України визначає, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, а суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Покликання апелянта на те, що ОСОБА_7 не оголошений у міжнародний розшук та перебуває на території України не може бути підставою для застосування щодо нього альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. До того ж, саме тримання під вартою є тим запобіжним заходом, який сприяє вказаним обставинами.

Стосовно твердження про обмеження конституційних прав ОСОБА_7 через незастосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді застави, апеляційний суд зазначає, що застосування або незастосування застави є правом, а не обов`язком суду.

У цьому випадку суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість застосування щодо обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу.

З цим висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки обмеження конституційних прав ОСОБА_7 відповідає принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, виправдовують правові обмеження його прав і свобод.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

поновити адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4