Справа №: 148/50/24
Провадження № 1-кп/148/79/24
В И Р О К

Іменем України

09 квітня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника обвинуваченого ОСОБА_4

представника потерпілої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Тульчин кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000798 від 18.10.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Холодівка, Тульчинський район, Вінницька область, командира 3 гранатометного відділення- командир машини гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , з базовою середньою освітою, одруженого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:

01.02.2011 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі з іспитовим терміном на два роки;

11.10.2012 року постановою Тульчинського районного суду Вінницької області скасовано звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, щодо ОСОБА_6 за виром Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.02.2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України та направлено засудженого ОСОБА_6 для відбування покарання за вищезазначеним вироком у виді чотирьох років позбавлення волі;

18.12.2015 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до чотирьох років позбавлення волі з іспитовим терміном на три роки;

06.09.2016 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125, 71,72 КК України до чотирьох років 25 днів позбавлення волі;

26.03.2021 року звільнений Вінницької ВК № 86 після відбуття строку покарання.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Солдат ОСОБА_6 , проходячи військову службу на посаді механіка-водія у військовій частині НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. п. 2.1 (а), 2.9 (а), 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху, ст. 3 Конституції України, 18.10.2023 близько 20 години 39 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, керуючи технічно-справним мотоциклом «VIPER ZS50», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по АДРЕСА_2 , не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив падіння транспортного засобу з подальшим виїздом на узбіччя.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження та померла під час надання медичної допомоги.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: Закритої черепно-мозкової травми, перелому потиличної та тім`яної кістки, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку. Дані тілесні ушкодження виникли від дії твердого тупого предмета (предметів), що могло бути в термін та за обставин на які вказано, що підтверджується даними судово-медичної експертизи трупа.

Дані травми відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент їх спричинення та перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_7 .

В момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 перебувала в якості пасажира мотоцикла.

Згідно з висновком авто технічної експертизи порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 2.1 (а), 2.9 (а), 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, а саме спричинення смерті ОСОБА_7 .

Будучи допитаним в якості обвинуваченого ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно 18.10.2023 близько 20 години 39 хвилин, перебував в стані алкогольного сп`яніння та до нього підійшла ОСОБА_7 та попрохала підвезти додому та обвинувачений не маючи посвідчення водія відповідної категорії, керуючи технічно-справним мотоциклом «VIPER ZS50», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись на вказаному мотоциклі разом з ОСОБА_8 , яка перебувала в якості пасажира мотоцикла та знаходилася позаду обвинуваченого, по АДРЕСА_2 , не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху та не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив падіння транспортного засобу з подальшим виїздом на узбіччя, внаслідок чого загинула ОСОБА_8 ..

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі. При цьому, судом їм було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_6 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення у судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним, а його умисні дії правильно кваліфіковані органами досудового слідства за ч.3 ст. 286-1 КК України: як у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Суд критично відноситься до тверджень захисника обвинуваченого з приводу можливості застосування покарання обвинуваченому не пов`язаного з реальним позбавленням волі та застосування ст. 69 КК України, оскільки обвинувачений має погашенні судимості, повністю визнав вину, щиро розкаявся, має місце служби де позитивно характеризується та на утриманні знаходяться малолітні діти, а також клопотання з місця служби, оскільки захисником не прийнято до уваги, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння, не дотримався правил безпеки дорожнього руху, що призвело до загибелі потерпілого, що значно підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Хоча обвинувачений вчинив злочин з необережності, проте його дії призвели до тяжких наслідків, як смерть потерпілого, а життя людини, здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відомості, що характеризують особу обвинуваченого, на які послався захисник, зокрема наявність позитивної характеристики з місця служби, а також те, що він має грамоту «За вірність Українському народові і військовій присязі, особисту мужність і самовідданість, проявлені під час захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України в умовах воєнного стану»; нагрудний знак «Хрест хоробрих», самі по собі, не можуть бути визнані тими чинниками, які б знижували суспільну небезпеку скоєного злочину та такими, що тісно пов`язані із вчиненням злочину.

Не зменшують суспільну небезпечність особи обвинуваченого і проживання разом із неповнолітніми дітьми дружини, а також його сімейний стан.

Визнання ОСОБА_6 вини, є тими обставинами, які суд враховує при визначенні виду та міри покарання і ці обставини дають суду підстави для призначення покарання у межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК, проте вони не дають достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття призначеного покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно зазначати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні виду і міри покарання ОСОБА_6 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, який він вчинив з необережності.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 визнав вину у вчиненні злочину у повному обсязі, тому така поведінка обвинуваченого має бути врахована, як обставина, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України.

З обвинувального акта вбачається, що позиція ОСОБА_6 щодо визнання вини була послідовною і під час досудового розслідування, і в ході судового розгляду кримінального провадження.

Обставина, що обтяжує покарання ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 67 КК України суд не вбачає.

При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_6 суд також враховує, що він обвинувачується у вчиненні необережного тяжкого злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту; порушив відразу вимоги декількох пунктів ПДР, що спричинило смерть потерпілого, що підвищує суспільну небезпечність скоєного злочину.

Суд також враховує відомості про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно за місцем проходження служби та місцем мешкання, має грамоту «За вірність Українському народові і військовій присязі, особисту мужність і самовідданість, проявлені під час захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України в умовах воєнного стану»; нагрудний знак «Хрест хоробрих».

Крім цього суд враховує, що обвинувачений має три непогашені та незняті судимості, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, визнає заявлений цивільний позов потерпілої в повному обсязі, а також враховує його сімейний стан.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, суспільно-небезпечні наслідки скоєного, перелічені вище відомості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, обставини, що обтяжують покарання, позицію представника потерпілої, суд в межах дискреційних повноважень приходить до висновку, що основне покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням та додатковим покаранням у виді позбавленням права керування транспортними засобами, зважаючи на кількість допущених ним порушень ПДР, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненням ним нових злочинів, а також у повній мірі відповідатиме вимогам ст. 50, 65 КК України.

Достатніх підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, суд не вбачає, оскільки будь-яких обставин, які б суттєво знижували тяжкість скоєного кримінального правопорушення по даному кримінальному провадженню не встановлено, також не надано доказів, що обвинувачений являється батьком неповнолітніх дітей дружини, крім цього суд враховує, що обвинувачений одружився в день скоєння злочину та в червні місяці 2023 року мобілізований до ЗСУ, крім цього у суду не виникає переконання в тому, що виправлення ОСОБА_6 можливе без реального виконання покарання.

Потерпілою ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000,00 гривень заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, а також 5000,00 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Представником потерпілої, адвокатом ОСОБА_5 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов до ОСОБА_6 .

В обґрунтування позову в частині моральної шкоди позивач вказувала, що в внаслідок смерті її матері, вона перенесла моральні страждання, зумовлені невиправними, негативними змінами в її житті. Вона переживає негативні спогади, глибокі душевні хвилювання та емоційну напругу по втраті близької людини, а саме матері.

Також просила суд відшкодувати їй витрати на правничу допомогу в розмір 5000, 00 грн..

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із змісту статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та статті 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів належить відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, в тому числі, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Вказані норми є загальними, у той час, як чинний ЦК України містить спеціальні норми, щодо порядку відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки та особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Жодним нормативно-правовим актом не визначено цінність людського життя, після протиправного впливу на яке настала смерть людини, і після того можливо б було суду вирахувати моральну шкоду завдану родичам померлого внаслідок їх душевних страждань із вказаного приводу.

Судом проаналізовано вищенаведені сторонами пояснення, а саме те, що потерпіла зазначила, що найбільші моральні страждання їй доставила смерть близької людини, а саме матері, після чого у неї порушилася нормальна життєдіяльність та звичний гармонійний стиль життя, зумовлений невиправними, негативними змінами в її житті, суд вважає за необхідне стягнути грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 гривень, при цьому судом враховано стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках; час та зусилля, необхідні для відновлення даного стану, а також те, що причинно-наслідковий зв`язок між діяннями обвинуваченого та станом здоров`я потерпілої доведений; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом з`ясовано факт заподіяння потерпілій моральних страждань та втрати немайнового характеру, обставини, дії, внаслідок яких вони заподіяні. Враховуючи те, що обвинувачений цивільний позов в частині моральної шкоди визнав повністю, аналізуючи матеріали кримінального провадження, пояснення учасників судового провадження, суд вважає за необхідне і достатнє задовольнити позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 і стягнути як відшкодування моральної шкоди на її користь зазначені кошти, враховуючи в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача.

Обговорюючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь потерпілої ОСОБА_9 витрат на правову допомогу, суд керується наступним.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що, між потерпілою ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_5 12.01.2024 року було укладено договір про надання правової допомоги без №. Також до позовної заяви долучено квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.01.2024 року про сплату 5000,00 грн. за ведення справи у суді.

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого, а також визнання позову в цій частині вимог, суд вважає, розумним та справедливим розміром понесених потерпілою витрат на правову допомогу заявлені позивачем на суму 5000,00 грн., які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

В порядку статті 100 КПК України підлягає вирішенню питання речових доказів.

Процесуальні витрати на залучення експерта для проведення експертизи у справі відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, призначивши йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

Запобіжний захід, відносно ОСОБА_6 у вигляді «тримання під вартою» залишити до набирання вироку законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, строк перебування під вартою попереднього ув`язнення з 19.10.2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави:

1673 грн. 00 коп. витрати на проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/102-23/18852-ІТ від 31.10.2023;

1195 грн. 00 коп. витрати на проведення судової авто-технічної експертизи № СЕ-19/102- 23/20054-ІТ від 17.11.2023 року;

15374 грн. 11 коп. витрати на проведення судової біологічної експертизи № СЕ-19/102- 23/20063-БД від 25.12.2023.

Скасувати арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2023 року в справі 127/32481/23.

Речовий доказ по справі, а саме: мотоциклом «VIPER ZS50», державний номерний знак НОМЕР_2 та ключі з замка запалювання мотоцикла, які поміщено до паперового конверту повернути за належністю власнику, або довіреній особі за дорученням власника.

Речові докази по справі, а саме: змив з керма мотоцикла з правої та лівої ручки, що поміщено до паперового конверту; змив речовини бурого кольору з поверхні дороги в місці пригоди, який поміщено до паперового конверту; слід одорологічного походження з правої ручки керма, який поміщено до спеціального пакету НПУ WAR 0059147; слід одорологічного походження, з лівої ручки керма, який поміщено до спеціального пакету НПУ WAR 0059146 знищити.

Цивільний позов ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином - задовольнити.

Стягнути ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 500000,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду на протязі 30 днів починаючи з часу оголошення, а засудженим до позбавлення волі з часу отримання копії вироку.

Засудженому та прокурору копію вироку вручити негайно після проголошення.

Суддя ОСОБА_1