Справа № 761/409/24
Провадження № 1-кс/761/1032/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів залі суду в м.Києві, клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року у кримінальному провадженні №0000595 від 20.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України,

В С Т А Н О В И В :

08.01.2024 року на розгляд слідчого судді, через систему «Електронний суд», надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року (справа №759/1629/23) у кримінальному провадженні №0000595 від 20 жовтня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, в якому заявник просив суд скасувати арешт на земельну ділянку з кадастровим номером № :04:002:5577, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Як на підставу звернення до суду з клопотанням заявник посилається на положення ст. 174 КПК України та обґрунтовує його тим, що в рамках кримінального провадження №0000595 від 20 жовтня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року (справа №759/1629/23) було накладено арешт, у тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером № :04:002:5577, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

На думку заявника, арешт на вказану земельну ділянку було накладено необґрунтовано та у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження наразі відпала потреба. Так, заявник зазначає, що земельна ділянка щодо якої наразі накладено арешт, утворилася внаслідок добровільного поділу власника за кадастровим номером № :04:002:5065. Отримання земельної ділянки за кадастровим номером № :04:002:5065 відбулося на підставі звернення минулого власника до Ходосіївської сільради Київської області та рішення № 436/17 від 20.06.2008 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Зміст проекту містить також документи, що спростовують інформацію про приналежність земельної ділянки до земель іншого призначення чи іншої власності. Також заявник зазначає, що постанова про визнання земельних ділянок речовими доказами у кримінальному винесена 02.12.2021 року, а з клопотанням про арешт майна прокурор звернувся лише в лютому місяці 2023 року.

Тобто, з моменту визнання земельних ділянок речовими доказами по час звернення до суду минуло більше одного року, протягом яких прокурором не ініціювалося питання про накладення арешту на майно, що уважає, вказує на відсутність ризиків. Доказів того, що речові докази протягом цього часу було знищено чи пошкоджено, матеріали справи не містять. Заявник посилається на те, що сам факт формального набуття згідно постанови прокурора від 02.12.2021 року процесуального статусу речового доказу, якими є земельні ділянки, не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст. 98 КПК України критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна. Крім того, заявник вказує, що на даний момент жодній особі у кримінальному провадженні про підозру повідомлено не було, а земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:5577, що належить на праві власності ОСОБА_3 , не є предметом будь-якого експертного дослідження та не може бути конфіскованою в дохід держави.

Представник власника майна ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав у ньому наведених.

У судове засідання уповноважені прокурор та слідчий, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення, до суду не з`явились. Від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якому виклав заперечення проти задоволення поданого клопотання, вказуючи, що на даний час у кримінальному провадженні триває земельно-технічна експертиза, а також відмічаючи, що у задоволенні аналогічних клопотань заявнику вже було відмовлено раніше.

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні заявника, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Так, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року (справа №759/1629/23) було накладено арешт, у тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером № :04:002:5577, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

При вирішенні питання про накладення арешту на майно слідчий суддя виходив з тих обставин, що СУ ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000595, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 жовтня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Підставою для прийняття рішення про арешт зазначеного у клопотанні майна була наявність розумних підозр вважати, що воно може бути предметом кримінального правопорушення, а тому відповідає вимогам ст. 98 КПК України та є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000595, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 жовтня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як визначено в ухвалі слідчого судді, арешт накладено з підстав, передбачених ст.170 КПК України як на речовий доказ у кримінальному провадженні.

При цьому чинним процесуальним кодексом України передбачено, що накладення арешту на майно можливе, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Представником власника майна - адвокатом ОСОБА_4 наведено достатньо підстав, які б свідчили про недоцільність продовження застосовування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту земельної ділянки, оскільки на даний час такий захід забезпечення кримінального провадження, в якому розслідуються обставини нетяжкого злочину, є неспівмірним, із завданнями кримінального провадження. Представник надав фактичні дані, що кримінальне провадження в частині ч.3 ст. 197-1 КК України, закрито постановою слідчого ГУНП в Київській області від 15.08.2023 року, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Водночас прокурором в судовому засіданні належним чином не обґрунтовано, що земельна ділянка є такою, що відповідає ознакам речових доказів в кримінальному провадженні, яке здійснюється ознаками ч.1 ст. 364 КК України, який є нетяжким злочином у сфері службової діяльності.

Слідчому судді не надано підтвердження того, що потреби досудового розслідування і надалі виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи власника ОСОБА_3 у вигляді арешту земельної ділянки. З наданих слідчому судді матеріалів убачається, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 не допитували, про підозру не повідомлено жодної особу, з майном жодних процесуальних дій не здійснювалося.

Слідчий не обґрунтував, що незбереження арешту земельної ділянки, яка перебуває у власності на підставі договору купівлі-продажу зможе перешкодити здійсненню необхідних процесуальних дій, зокрема, і проведенню земельно-технічної експертизи у подальшому.

Також заявником доведено відсутність ризиків втрати речових доказів, можливість забезпечення потреб досудового розслідування без застосованого арешту.

Стаття 22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

За вказаних обставин слідчий суддя вважає, що клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15.02.2023 року у кримінальному провадженні №0000595 від 20.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України підлягає задоволенню, оскільки доведено, що подальше збереження арешту, буде порушувати засад співмірності, не буде відповідати завданням кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року у кримінальному провадженні №0000595 від 20.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:5577, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1