КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/1229/20 Головуючий першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/464/2024 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року відносно ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_8 залишено без змін - тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено обчислювати з 19.07.2022 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 07.11.2018 року приблизно о 02 год. 30 хв. ОСОБА_8 разом із ОСОБА_10 перебували біля під`їзду буд. АДРЕСА_3 . В цей час ОСОБА_8 та ОСОБА_10 помітили ОСОБА_11 , який намагався зайти до під`їзду даного будинку з метою вживання наркотичних засобів, якому останні зробили зауваження з приводу недопущення вживання наркотичних засобів у під`їзді будинку.

В подальшому між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розпочався словесний конфлікт, в процесі якого ОСОБА_11 відштовхнув від себе ОСОБА_10 , та діючи умисно, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , передбачаючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, маючи умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, розуміючи, що голова є життєво важливою частиною тіла, нанесли удари своїми руками і ногами в область голови та тулуба ОСОБА_11 .

Від отриманих ударів ОСОБА_11 відійшов в сторону дитячого майданчика по АДРЕСА_4 , куди одразу до нього підбіг ОСОБА_10 та кулаком своєї лівої руки наніс декілька ударів в область голови ОСОБА_11 . Після отриманих ударів ОСОБА_11 впав на землю, а ОСОБА_8 та ОСОБА_12 повернулися назад на лавку, що біля під`їзду буд. АДРЕСА_3 , а ОСОБА_11 було госпіталізовано каретою швидкої медичної допомоги.

За таких обставин ОСОБА_11 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: синець та садно в лобній ділянці зліва, масивний субарахноїдальний крововилив, забій головного мозку тяжкого ступеня з формуванням вогнищ забоїв в тім`яних частках та в проекції стовбуру мозолистого тіла-закриту черепно-мозкову травму, яка у своєму клінічному перебігу ускладнилась хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з слабоумством, які за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

На обґрунтування своїх доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що висновки суду про доведеність того, що обвинувачений у співучасті з ОСОБА_10 наніс потерпілому ОСОБА_11 два удари рукою в голову, перебуваючи біля під`їзду будинку на АДРЕСА_3 та діяв у співучасті з ОСОБА_10 , який наносив потерпілому удар ногами в область тулубу і голови під час перебування на дитячому майданчику на АДРЕСА_4 , на думку захисника, не підтверджуються жодними доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Вважає неспроможними висновки суду в частині не врахування версії сторони захисту про відсутність факту співучасті в діях обвинуваченого з ОСОБА_10 щодо побиття потерпілого, з огляду на те, що короткий проміжок часу між першим і другим епізодом побиття потерпілого сам по собі не може свідчити про продовження співучасті в діях обвинуваченого та ОСОБА_10 , другий епізод відбувся територіально в іншому місці, що встановлено судом першої інстанції, при цьому обвинувачений не вчиняв жодних дій, залишався на місці де розпочиналося побиття потерпілого - біля під`їзду будинку на АДРЕСА_3 , а обставина, що обвинувачений кричав ОСОБА_10 зупинитися та не бити потерпілого, що підтверджується показаннями ОСОБА_10 та свідчить про припинення змови між ними, а отже про відсутність суб`єктивних ознак співучасті під час заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Крім того, на переконання захисника, наявність постановленого вироку від 08.02.2022 року щодо ОСОБА_10 , яким його засудженого за заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, вчинене групою осіб, не може свідчити про наявність співучасті між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , оскільки цей вирок суду з урахуванням ст.88 КПК України є недопустимим доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , адже прийнятий не в цьому кримінальному провадженні та не має преюдиційного значення.

Захисник зазначає, що під час судового розгляду кримінального провадження не були встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у співучасті з ОСОБА_10 Судом першої інстанції не доведено, що удари, які спричинили тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого, були заподіяні саме ОСОБА_8 , а дії ОСОБА_10 пов`язані з нанесенням таких тілесних ушкоджень, були вчинені в співучасті з обвинуваченим. За таких обставин, захисник вважає, що дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ст.126 КК України та враховуючи те, що на момент постановлення вироку закінчилися строки давності, передбачені ст. 49 КК України, обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора та потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, яка має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника про те, що під час судового розгляду кримінального провадження не були встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у співучасті з ОСОБА_10 та не доведено, що удари, які спричинили тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого, були заподіяні саме ОСОБА_8 .

Як убачається з вироку суду, за наслідками досліджених показань обвинуваченого, суд зазначив висновок, що незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина за встановлених обставин підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, обвинувачений, крім іншого, пояснив в судовому засіданні, що вину визнає частково, а саме - в заподіянні двох ударів потерпілому, однак не визнає кваліфікацію даного кримінального правопорушення, оскільки нанесені ним два удари не могли призвести до таких наслідків. З приводу показань свідка ОСОБА_10 зазначив, що останній хотів перекласти вину в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_11 на нього, щоб уникнути покарання. Крім того, зазначив, що потерпілий будь-яких висловлювань на його адресу не здійснював, жодної загрози його здоров`ю від нього не надходило.

Зі змісту вироку вбачається, що суд послався, зокрема, на показання: потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_10 , який підтвердив факт нанесення ОСОБА_8 декілька ударів по голові потерпілого та приблизно два удари рукою, стиснутою в кулак, по обличчю - в щелепу, показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також на дані рапорту чергового Святошинського УП ГУ НП в м. Києві про отримання заяви та її реєстрацію НОМЕР_1 від 07.11.2018 року, відповідно до якої 07.11.2018 року о 02 год. 32 хв. отримано повідомлення про те, що на АДРЕСА_4 біля будинку лежить невідомий чоловік та хрипить; - дані довідок № 1464 від 07.11.2018 року, № 3393/1464 від 22.11.2018 року, виданими Київською міською лікарнею №17, згідно яких ОСОБА_11 був доставлений до лікарні 07.11.2018 року о 03 год. 35 хв. лікарями швидкої медичної допомоги з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, масивний травматичний САК, забої м`яких тканин обличчя. Стан хворого важкий, свідомість - кома (т. 1 а.п. 163-164); - дані карти виїзду швидкої медичної допомоги № 182 від 07.11.2018 року, згідно якої по АДРЕСА_4 біля будинку знайдено потерпілого ОСОБА_11 , який лежав без свідомості, на вербальний контакт не реагував, присутня реакція на больові та тактильні подразники: - дані протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.11.2018 року; - дані висновку експерта № 042-129-2019 від 26.09.2019 року, згідно якого на момент надходження ОСОБА_11 до стаціонару 07.11.2018 року о 03 год. 30 хв. у нього мали місце наступні тілесні ушкодження: синець та садно в лобній ділянці зліва, масивний субарахноїдальний крововилив, забій головного мозку тяжкого ступеня з формуванням вогнищ забоїв в тім`яних частках та в проекції стовбуру мозолистого тіла - закрита черепно-мозкова травма, яка в своєму клінічному перебігу ускладнилась хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з слабоумством. Вказані ушкодження спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитись 07.11.2018 року, як внаслідок одноразової, так і багаторазової травматичної дії, супроводжувались небезпечними для життя явищами та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Між закритою черепно-мозковою травмою та розвитком хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з слабоумством існує прямий причинно-наслідковий зв`язок (т.2 а.п. 51-56); - дані висновку судово-психіатричного експерта № 427 від 01.08.2019 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_11 в даний час страждає хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з слабоумством (F02.8), яке має характер тяжкого, що виник у нього внаслідок противоправних дій, які були скоєні відносно нього 07.11.2018 року, і за своїм психічним станом в даний час не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потерпілий ОСОБА_11 до моменту часу, коли по відношенню нього були скоєні противоправні дії (07.11.2018) розумів характер і значення противоправних дій та міг чинити опір. Потерпілий ОСОБА_11 за своїм психічним станом не може правильно сприймати обставини, які мають значення для справи і давати про них правильні свідчення; за своїм психічним станом у даний час не може приймати участь у судовому засіданні (т.2 а.п. 60-62); - дані протоколів слідчих експериментів від 15.11.2018 року та 15.10.2019 року з відеозаписами даної слідчої дії з участю свідка ОСОБА_13 ; - дані протоколів слідчих експериментів від 15.11.2018 року та 15.10.2019 року з відеозаписами даної слідчої дії з участю свідка ОСОБА_16 ; - дані протоколу слідчого експерименту від 10.06.2021 року з відеозаписом даної слідчої дії, з участю ОСОБА_10 ; - дані протоколу слідчого експерименту від 12.12.2019 року, з відеозаписом даної слідчої дії, з участю ОСОБА_8 .

Зазначені докази місцевим судом досліджено в судовому засіданні та встановлено, що вони отримані у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 суд визнав логічними, послідовними, які в деталях узгоджуються між собою та з письмовими доказами, які досліджені в ході судового розгляду, доповнюють один одного. Крім того, суд зазначив, що показання потерпілої та свідків загалом узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , тому, дані докази визнав належними та допустимими.

Положеннями ст.24 КК України визначено, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно з положеннями частин 1 і 2 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою. Кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Як обґрунтовано зазначив суд у вироку та враховує колегія суддів, що з протоколів слідчих експериментів та відеозаписів даних слідчих дій, проведених за участю як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_8 вбачається, що подія відбувалася в короткий проміжок часу, на місці події знаходилися лише ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та потерпілий, інших осіб не було, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 підійшли до ОСОБА_10 та ОСОБА_8 після нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, почули звук хрипіння та неподалік виявили потерпілого без свідомості. При цьому, з протоколів слідчих експериментів слідує, що потерпілий намагався втекти з місця, однак його наздогнали, продовжили наносити тілесні ушкодження та у безпорадному стані залишили без надання допомоги.

Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 підтвердив, що і він, і ОСОБА_8 брали активну участь у побитті потерпілого.

Із показань свідка ОСОБА_13 які узгоджуються із показаннями потерпілої ОСОБА_9 , а також з протоколом огляду предметів від 26.10.2019 року, відповідно до якого оглянуто мобільний телефон «Samsung Galaxy j4 plus», який належить потерпілій ОСОБА_9 , з текстом повідомлення від абонента « ОСОБА_17 » у мережі «Фейсбук», яке надійшло потерпілій ОСОБА_9 на даний телефон 21.11.2018 о 18 год. 16 хв., де обвинувачений просить у потерпілої вибачення за даний вчинок.

Крім того, колегія суддів погоджується з посиланнями у вироку суду на показання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 під час слідчих експериментів, в яких кожним окремо зазначено відомості щодо кількості, послідовності, механізму та локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілому кожним з учасників події, які узгоджуються з висновком експерта № 042-129-2019 від 26.09.2019 року, згідно якого тілесні ушкодження потерпілому спричинені як внаслідок одноразової, так і багаторазової травматичної дії, супроводжувались небезпечними для життя явищами та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Між закритою черепно-мозковою травмою та розвитком хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з слабоумством існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Наведені у вироку докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав такими, що підтверджують факт спільних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які охоплюються єдиним умислом щодо спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, тобто спричинення потерпілому тілесних ушкоджень в групі осіб. При цьому суд зауважив, що між діями ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у застосуванні насильства щодо потерпілого розриву у часі не було, з огляду на що - в діях ОСОБА_8 наявна кваліфікуюча ознака вчинення кримінального правопорушення групою осіб, з чим погоджується колегія суддів. На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними посилання сторони захисту на відсутність суб`єктивних ознак співучасті обвинуваченого з ОСОБА_10 під час заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Оцінивши кожний доказ наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України знайшло своє підтвердження в тому, що він заподіяв ОСОБА_11 умисне тяжке тілесне ушкодження, як небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, а тому його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Судом досліджено зібрані органом досудового розслідування докази, які отримали обґрунтовану оцінку за критеріями їх належності та допустимості. Судом надано вірну кримінально - правову оцінку діям обвинуваченого.

А отже, доводи в апеляційній скарзі про те, що дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ст.126 КК України є необґрунтованими.

Вимоги в апеляційній скарзі сторони захисту про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, так як на момент постановлення вироку закінчилися строки давності, передбачені ст. 49 КК України, за умови кваліфікації дій обвинуваченого за ст.126 КК України, на думку колегії суддів не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Таким чином, враховуючи, що кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив 07.11.2018 року, яке відповідно до ст.12 КК України належить до тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років,та з урахуванням п.4 ч.1 ст. 49 КК України строк давності в даному кримінальному провадженні на час розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій не минув.

Апеляційні доводи сторони захисту не спростовують правильності висновків суду в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, тому на переконання колегії суддів відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргузалишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст.405,407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а особою яка тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4