Номер провадження: 11-сс/813/337/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою представника володільця майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.01.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000062 від 20.10.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000062 від 20.10.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та накладено арешт із забороною користування та розпорядження на майно, вилучене 21.12.2023 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- ноутбук «Lenovo» чорно-сірого кольору разом із зарядним пристроєм;

- ноутбук «Acer» модель MS2346 разом із зарядним пристроєм;

- мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник володільця майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.

Представник володільця майна вказує, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки клопотання слідчого про арешт майна розглянуто з порушенням строку, визначеного ч.6 ст.173 КПК України.

Крім того, представник вказує, що слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_5 не є підозрюваною в даному кримінальному провадженні, а вилучене за місцем її проживання майно не є доказами в кримінальному провадженні.

Також представник вказує, що постанова слідчого про визнання доказами у кримінальному провадженні не містить посилання на існування доказів того, що вилучений мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» був об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин в кримінальному провадженні.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явилися. Разом з тим, представник володільця майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернулася із заявою про розгляд апеляційної скарги без її участі та участі ОСОБА_5 .

Прокурор ОСОБА_9 також подав заяву, в якій просить розглянути апеляційну скаргу без його участі. При цьому, прокурор зазначив, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

З матеріалів судового провадження вбачається, що оскарженою ухвалою накладено арешт на майно, вилучене 21.12.2023 року у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , тому остання є володільцем вилученого майна.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник володільця майна адвокат ОСОБА_6 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як убачається з матеріалів судової справи Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000062 від 20.10.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

З обставин викладених у клопотанні та ухвалі слідчого судді вбачається, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому було неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та законами України та який діє по теперішній час.

Пунктом п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених Указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно статті 2 цього закону, Державний кордон України визначається Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 9 вищевказаного Закону України, перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державний кордон України» особи, транспортні засоби, вантажі та інше майно, що перетинають державний кордон України, підлягають прикордонному і митному контролю. Контроль організовується та здійснюється у встановленому актами законодавства України порядку.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Виключний перелік громадян України, які наділені правом перетинання державного кордону, у період воєнного стану, передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила), які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

В той же час, обмеження, визначені у вказаних Правилах стосуються військовозобов`язаних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 8-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці мають рівне з іншими громадянами України право на виїзд за кордон у порядку, встановленому законом.

Згідно із приписами ст. 11 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» військовослужбовці можуть виїжджати з України на загальних підставах.

Разом з цим, будучи обізнаним із вказаним вимогами законодавства України та Порядку, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 20.10.2023 року, у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на одержання грошової винагороди за організацію незаконного переправлення громадян України, а саме чоловіків яким заборонено виїзд за межі країни під час дій правового режиму воєнного стану, через державний кордон України.

З метою реалізації свого злочинного умислу, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи, що для досягнення злочинного результату поза можливістю бути викритим є необхідним залучення інших осіб, ОСОБА_10 розробив план злочинних дій та вживаючи заходів до організації групи, для досягнення своєї злочинної мети, у не встановлений досудовим розслідуванням дату та час, залучив раніше знайомих йому ОСОБА_11 та невстановлену досудовим розслідуванням особу на ім`я ОСОБА_12 (далі особа на ім`я ОСОБА_12 ) розкривши їм план та схему злочинної діяльності, вимоги законодавства України та способи усунення перешкод, а також їх функції як учасників групи.

В свою чергу, на участь у вчинені групою злочину ОСОБА_11

та особа на ім`я ОСОБА_12 надали свою добровільну згоду, підтвердивши таку згоду своїми подальшими активними діями.

Собі ОСОБА_10 відвів роль організатора, яка полягала у координуванні дій учасників групи, виготовлення завідомо підроблених документів та подальше розподілення грошових коштів між всіма учасниками.

Згідно із розробленим планом ОСОБА_10 відвів ОСОБА_11 роль пособника, який повинен був підшукувати громадян України, а саме чоловіків яким заборонено виїзд за межі країни під час дій правового режиму воєнного стану, через державний кордон України, пояснювати механізм перетину державного кордону, одержувати від підшуканих осіб необхідні документи, фотографії тощо та грошові кошти.

Особі на ім`я ОСОБА_13 відвів роль пособника, який повинен був забезпечити безперешкодний перетин державного кордону України громадянами України, яким заборонено виїзд за межі України під час воєнного стану через або поза пунктами пропуску Державної прикордонної служби України.

З метою конспірації своєї протиправної діяльності та небажання бути викритими правоохоронними органами, особа на ім`я ОСОБА_12 підшукав ОСОБА_14 , який, також в якості пособника, за грошові кошти повинен був супроводжувати громадян України, яким заборонено виїзд за межі України під час воєнного стану, керувати їх діями під час перетину державного кордону та визначати маршрут руху від імені особи на ім`я ОСОБА_12 .

Так, відповідно до розробленого ОСОБА_10 плану, у невстановлений досудовим розслідуванням дату та час, але не пізніше 02.11.2023 року ОСОБА_11 , підшукав ОСОБА_15 , якому повідомив про можливість переправлення останнього через державний кордон України під час дій правового режиму воєнного стану незважаючи на встановлену заборону шляхом надання документів про нібито перебування ОСОБА_15 на військовій службі та надання відповідних документів про направлення ОСОБА_15 у відпустку за кордон за грошову винагороду сума якої складає 6000 доларів США.

У свою чергу ОСОБА_15 повідомивши про відомі йому факти до правоохоронних органів, був залучений, за його згодою, до проведення слідчих (розшукових) дій, та діючи під контролем правоохоронних органів погодився на запропоновані йому умови перетину державного кордону України.

В подальшому, 02.11.2023 року, приблизно о 15:30 год., перебуваючи поблизу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 зустрівся з ОСОБА_15 .

Під час вказаної зустрічі ОСОБА_11 , діючи відповідно до розробленого ОСОБА_10 плану, із єдиним спільним умислом, з корисливих мотивів, розповів ОСОБА_15 порядок перетину державного кордону, а також зазначив, що йому потрібні копії паспорту ОСОБА_15 , фотографії останнього, за умови надання йому грошових коштів у розмірі 8000 доларів США, з метою виготовлення завідомо підроблених документів про перебування ОСОБА_15 на військовій службі, а саме: посвідчення військовозобов`язаного, наказу про відпустку останнього, відпускний квиток та довідка форми 5. Зазначені документи будуть необхідні ОСОБА_15 для безперешкодного проїзду пункту пропуску, який буде повідомлено ОСОБА_15 додатково.

Окрім того, ОСОБА_11 зазначив що грошові кошти необхідно передавати частинами, а саме 6000 доларів США необхідно надати разом із фотографіями ОСОБА_15 та копіями паспорта останнього, а 2000 доларів США після виготовлення та передачі ОСОБА_15 завідомо підроблених документів про перебування останнього на військовій службі і вибуття ОСОБА_15 у відпустку за кордон України.

На виконання вказівок ОСОБА_11 , 03.11.2023 року приблизно

о 16:00 год., перебуваючи поблизу будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_2 ОСОБА_15 передав ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 6000 доларів США копію свого паспорта та фотографії для виготовлення підроблених документів про перебування ОСОБА_15 на військовій службі.

У подальшому, у період з 03.11.2023 року по 16.11.2023 року з метою конспірації своїх дій та унеможливлення викриття своєї протиправної діяльності ОСОБА_10 вирішив змінити спосіб виїзду ОСОБА_15 через державний кордон України та довів вказані зміни всім учасникам групи.

Діючи відповідно до спільного злочинного умислу та відповідно до раніше розробленого ОСОБА_10 плану, особа на ім`я ОСОБА_12 надав останньому інформацію про дату, час та спосіб перетину ОСОБА_15 державного кордону поза пунктом пропуску із кінцевим пунктом прибуття у м. Кишинів, Республіка Молдова.

22.11.2023 року, приблизно о 14:00 год., перебуваючи за адресою:

АДРЕСА_3 під час особистої зустрічі, яка відбулась між ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 останній повідомив ОСОБА_15 що на даний час виїжджати із підробленими документами, за які ОСОБА_15 раніше передавав грошові кошти є досить ризикованим способом перетину державного кордону та є висока вірогідність бути викритим співробітниками Державної прикордонної служби України, у зв`язку із чим, виїзд ОСОБА_15 за кордон буде відбуватись на транспортному засобі без будь-яких документів, які необхідні для офіційного перетину державного кордону.

Для цього ОСОБА_15 буде необхідно прибути у заздалегідь визначений дату, місце та час який йому буде повідомлено додатково у подальшому.

При вказаній зустрічі ОСОБА_11 , діючи із єдиним злочинним умислом, зазначив, що вартість за переправлення ОСОБА_15 буде незмінною, тобто 8000 доларів США, а другу частину грошових коштів необхідно буде передати перед самою поїздкою.

23.11.2023 року, близько 14:00 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_15 , діючи за вказівкою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , передав останньому другу частину раніше обумовлених грошових коштів у розмірі 2000 доларів США.

25.11.2023 року, об 11:20 год., за допомогою месенджеру «Телеграм» особа на ім`я ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_15 , що виїзд планується о 15:00 год. та визначив місце вибуття.

Реалізовуючи спільний злочинний умисел, відповідно до раніше розробленого ОСОБА_10 плану, ОСОБА_11 на транспортному засобі привіз ОСОБА_15 у визначений особою на ім`я ОСОБА_12 місце, за координатами НОМЕР_3 , на автошляху Е-95 Київ-Одеса, після чого ОСОБА_15 , разом із іншими громадянами, та ОСОБА_14 на транспортному засобі марки Toyota Prado синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_16 , який не був обізнаний із злочинним умислом ОСОБА_10 та інших учасників злочину, за вказівками ОСОБА_14 , під керівництвом особи на ім`я ОСОБА_12 направились у напрямку державного кордону України.

Під час руху протиправні дії ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та особи на ім`я ОСОБА_12 були припинені працівниками правоохоронних органів.

Згідно клопотання слідчого за підозрою у вчинені вищезазначеного кримінального правопорушення 25.11.2023 року були затримані ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_14 , яким 26.11.2023 року повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

У подальшому органом досудового розслідування встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення можливо причетна колишня дружина підозрюваного ОСОБА_14 ОСОБА_5

21.12.2023 року, на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було виявлено та вилучено:

- ноутбук «Lenovo» чорно-сірого кольору разом із зарядним пристроєм, який зі слів ОСОБА_5 належить підозрюваному ОСОБА_14 ;

- ноутбук «Acer» модель MS2346 разом із зарядним пристроєм, який зі слів ОСОБА_5 належить підозрюваному ОСОБА_14 ;

- мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 належить ОСОБА_5

21.12.2023 року постановою слідчого вилучене в ході обшуку майно визнано речовими доками в кримінальному провадженні.

26.12.2023 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_17 про арешт майна у вказаному кримінальному провадженні повернуто прокурору для належного оформлення та усунення недоліків (справа №947/36277/23, провадження №1-кс/947/16509/23) (а.с.37-41).

12.01.2024 року старший слідчий ОСОБА_7 повторно звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Одеси з погодженим начальником відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 клопотанням про накладення арешту на вищевказане майно, вилучене 21.12.2023 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 .

Клопотання слідчого мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, оскількивідповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно, на те, що є достатні підстави вважати, що вказані ноутбуки та мобільний телефон є речовими доказами у кримінальному провадженні, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вказане майно, органом досудового розслідування не наведено достатніх даних на підтвердження того, що зазначені ноутбуки та мобільний телефон є речовими доказами та мають доказове значення у даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд також звертає увагу, що в долученій до клопотання постанові про визнання зазначеного майна речовими доказами у кримінальному провадженні взагалі не обґрунтовано на якій підставі майно визнано речовими доказами.

З врахуванням викладеного доводи слідчого про те, що вказані в клопотанні ноутбуки та мобільний телефон є речовими доказами кримінального правопорушення, відповідно до ст.98 КПК, є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що матеріали додані до клопотання про накладення арешту на вказане майно не містять доказів того, що вилучене майно містить на собі сліди кримінального правопорушення, є засобом, предметом чи знаряддям вчинення злочину, та відповідно є речовими доказами у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом також встановлено, що клопотання слідчого не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, крім посилання слідчого на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчим суддею не взято до уваги, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було подано в рамках розслідування кримінального провадження за ч.3 ст.332 КК України, однак із викладу встановлених органом досудового розслідування обставин не вбачається, яким чином ноутбуки та мобільний телефон, які вилучені за місцем проживання ОСОБА_5 , відносяться до цього кримінального провадження.

З урахуванням встановлених під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо майна, володільцем якого є ОСОБА_5 , обмежувальних заходів.

Крім того, колегія суддів враховує позицію прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, тобто фактично погодився із відсутністю підстав для накладення арешту на вилучене майно.

Також колегія суддів звертає увагу, що звертаючись із клопотанням про накладення арешту на майно, слідчим не долучено документів на підтвердження правомірності проведеного обшуку за місцем мешкання ОСОБА_5 , а саме відповідної ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук.

Таким чином, колегія суддів вважає, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо ноутбуку «Lenovo» чорно-сірого кольору разом із зарядним пристроєм; ноутбуку «Acer» модель MS2346 разом із зарядним пристроєм; мобільного телефону «iPhone 14 Pro Max» ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді про накладення арешту на вказані ноутбуки та мобільний телефон та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказане майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника володільця майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.01.2024 року, в кримінальному провадженні №0000062 від 20.10.2023 року, якою накладено арешт на майно, вилучене 21.12.2023 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000062 від 20.10.2023 року про накладення арешту на майно, вилучене 21.12.2023 року у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: ноутбук «Lenovo» чорно-сірого кольору разом із зарядним пристроєм; ноутбук «Acer» модель MS2346 разом із зарядним пристроєм, а також мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4