КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3852/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року,

за участю учасників апеляційного розгляду

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року продовжено строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 6 червня 2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу незаконною і необґрунтованою у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотним порушенням кримінального процесуального закону, подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строки апеляційного оскарження, скасувати ухвалу та постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та змінити останньому запобіжний захід на домашній арешт, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Клопотання про поновлення строків обґрунтовано тим, що 8 квітня 2024 року було оголошено резолютивну частину судового рішення, а захисником повний текст ухвали було отримано 15 квітня 2024 року шляхом розсилки процесуальних документів електронною поштою. Таким чином, як зазначає захисник, останнім днем подачі апеляційної скарги на ухвалу суду є 20 квітня 2024 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що сторона обвинувачення стверджує, що ОСОБА_7 було здійснено розбій, поєднаний з проникненням у житло, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, що на думку сторони обвинувачення, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Разом з тим, як наголошує захисник, свідок, допитаний в судовому засіданні під час судового розгляду даної справи, не підтвердив того, що бачила як обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 погрожували зброєю потерпілому ОСОБА_10 , як і не підтвердила того, що вони входили до квартири і, тим паче, виносили з квартири потерпілого будь-які речі. З показань допитаного свідка ОСОБА_11 встановлено, що між потерпілим та обвинуваченими відбулася бійка під дверима квартири потерпілого, в наслідок якої потерпілому було нанесено тілесні ушкодження.

Окрім цього, як наголошує апелянт, потерпілим ОСОБА_10 під час судового розгляду даної справи 12 листопада 2019 року було подано заяву до суду про врахування його думки по суті кримінального провадження, в якому надав пояснення, що 20 лютого 2019 року за місцем його проживання у м. Києві обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 прибули до його місця проживання з метою здійснення перемовин з питань, в яких були зацікавлені обидві сторони. Під час таких перемовин з підстав емоційної розмови між ним - ОСОБА_10 та обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_9 несподівано сталися сутичка з причин непорозуміння між ними. Ця сутичка відбулася між дверима квартири, а в подальшому перемістилася до коридору під`їзду. В даній заяві потерпілим вказано, що у сутичці один одному були нанесені тілесні ушкодження незначного характеру, і він особисто не бачив, чи хтось з обвинувачених заходив до квартири, будь-яких погроз з боку обвинувачених не було. Попередні свої показання вважає недійсними та такими, що не варті уваги, просив суворо не карати обвинувачених.

При цьому, наданні стороною обвинувачення докази, які були дослідженні під час судового розгляду, жодним чином не підтверджують того, що ОСОБА_7 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України.

Так, сторона обвинувачення здійснила кваліфікацію кримінального правопорушення, беручи до уваги лише показання потерпілого ОСОБА_10 , який при цьому очевидно гіперболізував подію, і які суттєво відрізняються від показань інших свідків у справі, не підтверджується будь-якими іншими доказами у даному кримінальному провадженні. Проте, органом досудового розслідування в подальшому не було вжито заходів по виконанню вимог, встановлених ст. 91 КПК України, та не зібрано будь-яких доказів, що саме розбійний напад мав місце 20 лютого 2019 року, в якому і обвинувачується ОСОБА_7 .

У подальшому потерпілий ОСОБА_10 свої показання змінював, надав показання, які були суперечливими між собою та не підтверджувалися показаннями інших свідків та доказами у справі.

Показання потерпілого, які дійсно заслуговують на увагу і не оспорюються сторонами у даному провадженні, це показання, в яких він зазначає про те, що він та обвинувачений ОСОБА_7 знайомі більше ніж 30 років, мали спільні справи, не вперше мали конфлікти один з одним, що між ним та батьком обвинуваченого ОСОБА_7 виникли непорозуміння у цивільно-правових відносинах. Під час допиту в суді 10 лютого 2020 року та 30 жовтня 2023 року потерпілий зазначив, що сам не бачив, чи заходили обвинувачені до його квартири. А отже, на переконання захисника, жодний із свідків, у тому числі і потерпілий, не підтвердили того, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 заходили до квартири, в якій проживав ОСОБА_10 , а тому відсутні будь-які підстави вважати, що обвинувачені вчинили дії, які можна було б кваліфікувати як дії з ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а отже така правова кваліфікація не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення і не відповідає реальним обставинам події, що сталася між потерпілим та обвинуваченим.

Виходячи з вищевикладеного, захисник зазначає про критичне ставлення до обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, вважає таку кваліфікацію необґрунтованою і помилковою. Про помилкову кваліфікацію, як наголошує захисник, свідчить також протоколи затримання особи від 20 лютого 2019 року та 21 лютого 2019 року, в яких зазначено, що громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було затримано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України, примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань. Отже, викладені у клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обставини, які свідчать на думку сторони обвинувачення про обґрунтоване обвинувачення ОСОБА_7 , не підтверджується з точки зору стороннього спостерігача, наданими стороною обвинувачення доказами, які б перебували поза розумним сумнівом.

Щодо ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, апелянт зазначає, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні було отримано судом 3 липня 2019 року. З 2019 року до 19 грудня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_7 не застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, своєю процесуальною поведінкою обвинувачений під час розгляду даної справи жодним чином не давав підстав для таких висновків, що він може переховуватися від суду, процесуальна поведінка обвинуваченого була позитивною.

Окрім того, суд в ухвалі посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_9 вже тривалий час переховується від суду, і, на думку захисника, таке посилання суду, як на обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недопустимим, беручи до уваги позитивну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , який, у свою чергу, не може нести відповідальність за неналежну процесуальну поведінку іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні. Навпаки, ОСОБА_7 переконаний у справедливому судовому розгляді у даній справі і переконаний в тому, що судом будуть належним чином дослідженні докази, на підставі чого даним подіям, безпосереднім учасником яких він був, буде надана належна правова оцінка та зміна кваліфікація на належну.

Також, захисник не погоджується і твердженням суду, що є реальним та доведеним ризик незаконного впливу на потерпілого, який у звернені до прокуратури виклав про факт тиску на нього з боку осіб, які діють начебто від імені обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки твердження потерпілого не підтверджуються жодними фактичними даними, суд жодним чином не перевірив правдивість тверджень потерпілого з приводу погроз стосовно нього. Причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до здійснення тиску на потерпілого також не підтверджується жодними фактичними даними, оскільки не було надано суду будь-якого доказу, який підтверджував би, що тиск на потерпілого здійснюється саме за вказівкою обвинуваченого ОСОБА_7 , окрім припущень та тверджень знову ж таки самого потерпілого ОСОБА_10 . Отже, обґрунтування наявності ризику здійснення тиску на потерпілого з боку обвинуваченого ґрунтується на непідтверджених будь-якими фактичними даними заявами потерпілого та необґрунтованих припущеннях суду. Крім того, потерпілий допитаний і судом безпосередньо отриманні показання від потерпілого, відтак ризик впливу на потерпілого на який посилається суд в своїй ухвалі є необґрунтованим.

Вказується захисником і про те, що в порушення вимог ст. 199 КПК України, прокурором в клопотанні не було вказано обставин, які б свідчили про те, що заявлені ним ризики не зменшились і, тим більше, не вказано обставин про те, що з`явилися нові ризики. Безпосередньо в суді були допитані свідок і потерпілий, і судом безпосередньо отриманні їх показання, що об`єктивно свідчить про те, що ризик впливу на потерпілого і свідків відсутній.

Згідно з ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог закону судом апеляційної інстанції витребувані копії ухвали про продовження обвинуваченій строку тримання під вартою та клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане прокурором під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів клопотання про поновлення строку та апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення клопотання та апеляційної скарги, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке відбувалось у судовому засіданні 8 квітня 2024 року, за участю у тому числі і захисника ОСОБА_6 , ухвалою суду від 8 квітня 2024 року продовжено строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 6 червня 2024 року включно, та роз`яснено порядок та строки її оскарження. 8 квітня 2024 року оголошено резолютивну частину оскаржуваної ухвали з вказівкою про дату та час повного тексту ухвали.

За правилами п. 11 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвала суду постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З огляду на викладене, останній день строку на апеляційне оскарження ухвали суду для захисника ОСОБА_6 є 13 квітня 2024 року (субота) - вихідний день. Враховуючи положення ч. 7 ст. 115 КПК України, якими передбачено, що, якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи, то останній день подачі апеляційної скарги є 15 квітня 2024 року - понеділок.

Апеляційна скарга подана поштовим відправленням 20 квітня 2024 року, тобто, поза межами строку на апеляційне оскарження.

Разом з тим, захисником в обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначено про те, що копію ухвали, яка містить мотиви прийнятого рішення, вона отримала лише 15 квітня 2024 року, що позбавило її можливості подати своєчасно апеляційну скаргу.

Наведені захисником доводи не спростовано наявними матеріалами.

З огляду на положення ст. 117 КПК України, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що захисником строк пропущений з поважних причин, а тому доходить висновку, що такий строк підлягає поновленню.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то колегія суддів доходить такого висновку.

Так, перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває на розгляді кримінальне провадження № № 0001289 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

На стадії судового розгляду прокурором в судовому засіданні заявлене клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується утому, що 20 лютого 2019 року приблизно о 12 год., знаходячись біля квартири АДРЕСА_1 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , керуючись корисливим мотивом, направленим на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з проникненням у житло, подзвонили у двері зазначеної квартири, де проживає ОСОБА_10 , та, дочекавшись відкриття останнім вхідних дверей, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 здійснили напад на потерпілого та застосували до нього фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме нанесли по черзі кілька ударів руками в область обличчя та, витягнувши у загальний коридор будинку, збили з ніг та нанесли ще декілька ударів ногами. Після цього ОСОБА_7 з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, дістав травматичний пістолет та направив на ОСОБА_10 . Подолавши волю потерпілого до опору, ОСОБА_7 наказав ОСОБА_9 проникнути до квартири потерпілого та знайти матеріальної цінності. У цей час на загальний коридор почали виходити сусіди, після чого ОСОБА_7 заховав травматичний пістолет та дістав з кишені куртки газовий балон, вміст якого розприскав на ОСОБА_10 , а ОСОБА_9 , в цей час знаходячись у приміщенні квартири потерпілого, заволодів майном останнього: 100 доларів США; посвідчення водія на ім`я ОСОБА_10 ; паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_10 ; банківську картку банку «Приватбанк». Після цього з викраденим майном ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд. Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, яке відноситься до особливо тяжкого злочину та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

У клопотанні прокурор наголошує на тому, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, проте, закінчити судовий розгляду на даний час неможливо. З огляду на наявність ризиків, прокурор вважає необхідним продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Так, прокурор наголошує на тому, що наявні ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідка, продовження злочинної діяльності.

В обґрунтування наявних ризиків прокурор послався на те, що ОСОБА_7 здійснювався тиск та погрози з боку певних осіб, які діють від імені ОСОБА_7 , на потерпілого, які почались після його допиту у суді, про що останній повідомив у своїй заяві, направленій до Дарницької окружної прокуратури м. Києва та Дарницького районного суду м. Києва. При цьому прокурор наголосив на тому, що судове засідання, в ході якого потерпілим ОСОБА_10 надавались показання суду, проводилось лише за участі сторін кримінального провадження, тобто без вільних слухачів. Однак, на момент здійснення погроз ОСОБА_10 співрозмовник вже чітко знав про зміст та характер наданих потерпілим показань, з приводу чого й були озвучені погрози. Наведене свідчить про пряму причетність обвинуваченого ОСОБА_7 , до вказаних подій. Вказані обставини, на переконання прокурора, безумовно свідчать про здійснений обвинуваченим через інших осіб незаконного впливу на потерпілого, тиску на останнього з метою відмови від попередньо наданих показань з метою подальшого уникнення від кримінальної відповідальності за вчинені діяння, що свідчить про наявність реального ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, які ще не допитувались у суді та показання яких мають значення для доказування вини обвинуваченого. Вказаному ризику, на думку сторони обвинувачення, може запобігти тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а інші, менш суворі запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи також на те, що обвинувачений ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів у різних судах, що безумовно свідчить про схильність останнього до вчинення злочинів, що також підтверджує реальність ризику, - вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, прокурор наголошує на тому, що 5 січня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 Печерським УП ГУ НП в м. Києві повідомлено про підозру в особливо тяжких злочинах, передбаченому ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189, ч. 1, 2 ст. 255 КК України, що лише підтверджує те, що обвинувачений ОСОБА_7 схильний до вчинення злочинів та постійно їх вчиняє, рівень його небезпечності для суспільства лише росте, з огляду на тяжкість злочинів, які йому інкримінуються правоохоронними органами. За наведених обставин прокурор вважає, що до обвинуваченого менш тяжкі запобіжні заходи не можуть бути застосовані у зв`язку з тим, що вони не будуть дієвими і не зможуть запобігти вчиненню дій, описаних у цьому клопотанні.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_12 , заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що за 8 років жоден районний суд м. Києва не ухвалив обвинувальний чи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , що говорить про те, що, допоки вина ОСОБА_7 не доведена, його підзахисний вважається невинуватим. Крім того, ОСОБА_7 тиску на свідків не чинив та не погрожував останнім. У кримінальному провадженні по факту тиску на потерпілого підозру нікому не пред`явлено, що говорить лише про те, що жодного тиску не було. Окрім того, захисник вказав на наявність обґрунтованих сумнівів у правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , оскільки первинна кваліфікація була за ст.355 КК України, а перекваліфікація на ч.3 ст.187 КК України була абсолютно безпідставно. Також захисник наголосив, що показання потерпілого, які є єдиним доказом у справі, неодноразово змінювалися, що повинно бути взято судом до уваги.

Захисниця ОСОБА_13 також заперечила у задоволенні вказаного клопотання та зазначила, що стороною обвинувачення не було вчасно вручено клопотання; доказів того, що саме за вказівкою обвинуваченого ОСОБА_7 невстановленими особами було здійснено тиск на свідків та потерпілого, не надано, а, окрім того, її підзахисний має дружину та малолітню дитину на утриманні, а тому достатнім запобіжним заходом буде цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію своїх захисників та наголосив на тому, шо жодного тиску на свідків та потерпілого він ніколи не чинив.

За результатами розгляду клопотання прокурора судом вказане клопотання задоволено та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 6 червня 2024 року включно.

Ухвала обґрунтована тим, що суд, не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинуваченого, враховує, що ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, за формою вини є умисним, об`єкт посягання та суспільний резонанс, що при доведенні провини обвинуваченому загрожує покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Також судом враховані дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, сімейний стан, характеристики, а саме, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, має постійне місце проживання у м. Києві, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, раніше не судимий, однак, згідно вимоги УІАП відносно нього до Києво-Святошинського районного суду Київської області 26 грудня 2017 року скеровано обвинувальний акт за ч. 2 ст. 345 КК України, до Дарницького районного суду м. Києва 19 липня 2021 року скеровано обвинувальний акт за ч. 3 ст. 186 КК України, до Печерського районного суду м. Києва 10 серпня 2021 року скеровано обвинувальний акт за ч. 4 ст. 296 КК України.

Суд дійшов висновку, що наведені вище обставини в їх сукупності дають суду можливість зробити висновок, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, а також вчинення інших кримінальних правопорушень.

Реальним на даний момент є ризик переховування від суду, оскільки, розуміючи яке покарання йому загрожує у разі доведення вини, ОСОБА_7 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, що унеможливить встановлення істини у кримінальному провадженні та виконання завдань кримінального провадження передбачених ст.2 КПК України. При цьому суд врахував і те, що інший обвинувачений ОСОБА_9 уже тривалий час переховується від суду.

Також, за висновком суду, реальним та доведеним є ризик незаконного впливу на потерпілого, який про факти тиску на нього з боку осіб, які діють від імені ОСОБА_7 , виклав у зверненні до прокуратури та у клопотанні про застосування відносно нього заходів безпеки, які судом оцінено як реальні та винесено ухвалу від 13 листопада 2023 року про застосування відносно останнього заходів безпеки відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Перевіряючи існування ризику щодо вчинення інших кримінальних правопорушень, судом взято до уваги і той факт, що різними судами м. Києва та Київської області розглядаються кримінальні провадження відносно ОСОБА_7 , зокрема, до Києво-Святошинського районного суду Київської області 26 грудня 2017 року скеровано обвинувальний акт за ч. 2 ст. 345 КК України, до Дарницького районного суду м. Києва 19 липня 2021 року скеровано обвинувальний акт за ч. 3 ст. 186 КК України, до Печерського районного суду м. Києва 10 серпня 2021 року скеровано обвинувальний акт за ч. 4 ст. 296 КК України. Обвинувальний акт по зазначеному провадженні був скерований до Дарницького районного суду м. Києва 19 липня 2019 року та по інших справа ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисних тяжких злочинів як до подій, які згідно з обвинувальним актом мали місце по справі, де потерпілим є ОСОБА_10 , так і після.

Окрім цього, суд бере до уваги і повідомлення ОСОБА_7 про підозру від 5 січня 2024 року у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.4 ст.189 КК України.

Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, судом взято до уваги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України та враховано те, що згідно з обвинувальним актом обвинуваченому інкриміновано вчинення умисного особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства, та дійшов висновку, що жоден з інших - альтернативних запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних рішень суду.

Також судом не здобуто інформації, яка би категорично виключала можливість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Враховуючи вищенаведений комплекс обставин, єдиним запобіжним заходом який в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані та стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

Так, згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам сторони захисту в частині доведеності або недоведеності винуватості у вчиненні інкримінованого обвинуваченому злочину; правильності кваліфікації його дій; достатності, допустимості доказів тощо.

Не вправі давати таку оцінку на цій стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана судом першої інстанції у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника у цій частині є непереконливими.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого кримінального правопорушення, їх наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до положень п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з наявними у розпорядженні апеляційного суду даними щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 є не судимим, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Колегія суддів враховує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, інші обставини, встановлені судом першої інстанції на даній стадії судового провадження, що, на переконання колегії суддів, у своїй сукупності свідчить про реальність ризику переховування обвинуваченого від суду.

При цьому стороною захисту доводи прокурора в частині наявності встановленого ризику, не спростовані, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Також колегія суддів враховує, що суд першої інстанції відповідно до вимог КПК України може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілих, свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України), про що обґрунтовано вказав суд в оскаржуваній ухвалі.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ризик впливу на потерпілих, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань потерпілих та свідків, дослідження їх судом, та з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків лише актуалізується.

Про реальність вказаного ризику свідчать і обставини, наведені прокурором у клопотанні та судом в оскаржуваній ухвалі щодо поданої потерпілим заяви та застосування до нього заходів безпеки відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що наведені обставини підтверджують наявність ризику впливу на потерпілого та свідків, частина з яких ще не допитана. Колегія суддів також вважає наявним вказаний ризик і з огляду на обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , а тому останній, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілого, свідків з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, і стороною захисту наведені обставини не спростовані.

Також з урахуванням даних про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності в інших кримінальних провадженнях, на переконання колегії суддів, є небезпідставним висновок суду про реальність ризику вчинення ОСОБА_7 інших кримінальних правопорушень.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно з якими суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення з застосуванням насильства, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

Таким чином, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, а саме, у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі, щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які продовжують існувати, обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину та його тяжкість, колегія суддів доходить висновку, що зазначені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт є непереконливими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з встановленими під час апеляційного розгляду обставинами колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, шляхом з`ясування існуючих на даний час обставин, які мають значення для вирішення питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а відтак постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 8 квітня 2024 року, якою продовжено строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 6 червня 2024 року включно - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4