УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000138 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2023 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уральське Єланецького району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Короткий зміст заперечення на апеляційну скаргу

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України і призначено йому покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Вирок Вознесенського районного суду Миколаївської області від 24.02.2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строк 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, виконувати окремо.

На підставі ст.ст. 93, 94 КК України застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду таким, що не відповідає особі обвинуваченого, несправедливим та надмірно суворим. Вказує, що судом не в повній мірі вивчено та враховано сімейний та соціальний стан обвинуваченого, його вік, стан психічного здоров`я та умови його виховання, не допитано тітку обвинуваченого та не враховано, що ОСОБА_7 постійно працював, піклувався за дідом та бабою похилого віку і надавав допомогу родині.

Зазначає, що обвинувачений позитивно характеризується співмешканцями за місцем свого проживання, постійно працював за наймом на сільськогосподарських роботах, надавав допомогу своїй родині, опікувався за дідом і бабою похилого віку, займався домашнім господарством, на досудовому слідстві давав визнавальні покази, щиро каявся у скоєному.

Звертає увагу, що з огляду на деякі тези судово-медичного експерта, та обставини, які він встановив під час проведення судово-медичний експерт, щодо розумових здібностей ОСОБА_7 дуже сумнівним є твердження у оскаржуваному вироку про те, що, начеб то, ОСОБА_7 , був обізнаний про ведення в Україні воєнного стану, що є кваліфікуючою ознакою скоєних ним кримінальних правопорушень та про відповідні зміни до КК України, ця кваліфікуюча обставина не доводилась й доведеною не була.

Узагальнені доводи заперечення на апеляційну скаргу

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника, прокурор вважає доводи захисника безпідставними, а вирок суду законним, вмотивованим і таким, що ґрунтується на об`єктивно встановлених обставинах та матеріалах кримінального провадження. Пояснює, що судом повно та об`єктивно досліджувалися письмові докази в тому числі допитувалися потерпілі, свідки, обвинувачений, досліджувалися письмові докази, в тому числі висновки судово-психіатричної експертизи, а також матеріали, які характеризують особу обвинуваченого. Вказує, що будь-яких клопотань щодо допиту свідка ОСОБА_9 , долучення матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, не надходило. Зауважує, що судом при ухваленні вироку враховано тяжкість вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, їх кількість продовження злочинної діяльності після їх вчинення, намагання обвинуваченого продати мотоцикл, негативну характеристику особи обвинуваченого надану потерпілими і вірно зроблено висновок про неможливість його перевиховання без ізоляції від суспільства та застосування примусових заходів медичного характеру.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 19.07.2022 року близько 23:00 години ОСОБА_7 , проходячи біля будинку ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_1 , на території домоволодіння помітив мопед синього кольору марки «Honda Tact», в зв`язку з чим в нього виник умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 через хвіртку проник на територію домоволодіння ОСОБА_10 , де незаконно заволодів мопедом «Honda Tact» синього кольору, що належить останній, викотив його за територію та не змігши завести двигуна залишив в лісосмузі за с. Уральське.

Після цього в ОСОБА_7 виник умисел на незаконне заволодіння мотоциклом «Форест» н/з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 та перебував на території його домоволодіння. Реалізуючи свій умисел ОСОБА_7 19.07.2022 року близько 23:30 годині діючи умисно, через хвіртку проник до території домоволодіння ОСОБА_10 за вищевказаною адресою, та незаконно заволодів мотоциклом «Форест» н/з НОМЕР_1 , який викотивши за територію завів двигун та поїхав у невідомому напрямку.

Крім того, 25.07.2022 року близько 23:30 години ОСОБА_7 проходячи повз будинок ОСОБА_11 , розташований по АДРЕСА_2 , помітив велосипед марки «Discovery» модель «Rocket», що стояв біля господарського приміщення, в зв`язку з чим в нього виник умисел на таємне його викрадення.

Будучи обізнаним про те, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022 року введено та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05:30 години 25.05.2022 року строком на 90 діб, який неодноразово продовжувався, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, маючи на меті особисте збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через хвіртку на задньому подвір`ї проник на територію домоволодіння ОСОБА_11 та таємно викрав велосипед марки «Discovery» модель «Rocket», вартістю 3150 грн., належний останній, яким розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 3150 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена в умовах воєнного стану та за ч. 2 ст. 289 КК України, та як незаконне заволодіння транспортним засобом вчинене з проникненням в інше сховище.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, апелянт не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке просить призначити.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням, особи обвинуваченого, який страждає легкою розумовою відсталістю зі значними емоційно-вольовими розладами, не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, його ставлення до вчинених кримінальних правопорушень, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, а також, врахувавши ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, суспільну небезпечність даних правопорушень, думку прокурора, який наполягав на реальній мірі покарання, обставини за яких було вчинено кримінальні правопорушення, наслідки, що настали від них, думку потерпілих щодо покарання, яке необхідно призначити, вважав доцільним призначити ОСОБА_7 покарання за кожне кримінальне правопорушення в межах санкції статей, які передбачають відповідальність за вчинені ним злочини, з застосуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, зазначивши, що обвинувачений вчинив тяжкі кримінальні правопорушення, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в ізоляції від суспільства.

Судом першої інстанції вивчено та враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема і ті на які посилається апелянт, а саме сімейний та соціальний стан обвинуваченого, його вік, стан психічного здоров`я та умови його виховання. В тому числі судом був досліджений висновок судово-психіатричної експертизи, допитувались свідки, потерпілі.

Жодного обмеження в подачі суду доказів чи матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого судом не встановлювалося. Будь-яких клопотань, щодо обов`язковості допиту свідка ОСОБА_9 , долучення матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 працював, надавав допомогу родині, піклувався за дідом та бабою похилого віку, займався домашнім господарством від обвинуваченого та його захисника до суду першої інстанції не надходило.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_7 покаранням та вважає, що таке покарання, відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, дані що характеризують особу обвинуваченого, свідчать про високий рівень ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим. Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга захисника не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник, посилаючись на психічний стан обвинуваченого, не погоджується з кваліфікуючою ознакою вчинення ним крадіжки в умовах воєнного стану (ч.4 ст.185 КК України), вказує, що ця кваліфікуюча обставина не доводилась й доведеною не була.

На що, суд апеляційної інстанції зауважує, що військовий стан в країні введено в дію відповідним Законом, який зокрема визначає певний особливий правовий режим та порядок управління, визначає конституційні обмеження. Ознака крадіжки «скоєної в умовах воєнного стану» при кваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України є ознакою об`єктивної сторони складу відповідного кримінального правопорушення, що характеризує обстановку та час його вчинення, відтак не залежить від «усвідомлення» особи, яка його скоїла, тобто не відображає елементи суб`єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення. Тому суд першої інстанції обґрунтовано кваліфікував дії обвинуваченого за цим епізодом злочинної діяльності за ч.4 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене в умовах воєнного стану.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.376, 405,407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді