Справа №487/2323/24
Провадження №1-кс/487/1986/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2024 Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000072 від 08.03.2024 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

11.03.2024 прокурор Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 в рамках здійснення досудового розслідування кримінального провадження за №0000072 від 08.03.2024 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з клопотанням, в якому просила накласти арешт на мобільний телефон марки «Redmi», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вилучений в ході проведення особистого обшуку 08.03.2024 затриманого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прокурор у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, клопотання підтримує у повному обсязі.

Клопотання розглянуто за відсутності власника майна.

Дослідивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в проваджені сектору дізнання СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000072 від 08.03.2024 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 08.03.2024 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин за адресою: м. Миколаїв, вул. Лазурна, 5, працівниками поліції було затримано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у якого при собі наявна речовина невідомого походження.

08.03.2024 в ході особистого обшуку затриманого в порядку ст. 298-2 КПК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було виявлено та вилучено: прозорий зіп-пакетик перемотаний липкою стрічкою чорного та білого кольору в середині якого наявна невідома речовина, який поміщено до сейф-пакету №PSP1017114; мобільний телефон марки «Redmi», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 який поміщено до сейф-пакету №РЅР1100830.

Під час проведення особистого обшуку затриманого ОСОБА_4 , останній повідомив, що вищевказана невідома речовина замовлена його знайомим через телеграм канал.

Постановою тимчасово виконуючим обов`язки заступника начальника СД Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 09.03.2024 , мобільний телефон марки «Redmi», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 визнано речовим доказом.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення (ч. 1 ст. 167 КПК України).

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (стаття 131 КПК України) та за наявності підстав передбачених ч. 3 ст. 132 КПК України: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, прокурором у клопотанні не доведено необхідність накладення арешту на майно, належне ОСОБА_4 .

Подане клопотання обґрунтовано формально та не містить підстави і конкретну мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу накладення арешту, а також відповідного обґрунтування необхідності арешту майна. У клопотанні не зазначено про наявність жодного ризику, що передбачений абзацом 2 частини 1 ст. 170 КПК України і вказував би на необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Не доведено прокурором і існування ризиків, визначених у абзаці другому ч.1 ст.170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Прокурор не надала суду будь-яких вагомих даних, що без вилучення зазначеного вище майна та досить тривалого за часом обмеження власника майна в здійсненні свого такого права, неможливо отримати інформацію про наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження за ч.1 ст. 309 КК України та підлягають встановленню.

Таким чином, правових підстав для арешту мобільного телефону, належного ОСОБА_4 слідчим суддею не встановлено.

Враховуючи відсутність достатніх правових підстав для арешту, наслідки арешту майна для його власника та інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності, яке завдає суттєвих матеріальних втрат для його власника, завданням кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку, що слід відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно.

Керуючись ст. ст. 98, 131-132, 167, 168, 170-173 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000072 від 08.03.2024 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1