ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1170/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1120/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: умисне вбивство
УХВАЛА

Іменем України

24 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 березня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 ,

встановила:

Вказаною ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовлено, а клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено.

Продовжкено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на шістдесят днів - до 17 травня 2024 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_7 щодо продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити; застосувати відносно нього інший більш м`який запобіжний захід, заставу, не пов`язаний з триманням під вартою з покладанням обов`язків, передбачених ч. 45 ст. 194 КПК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не зазначено, якими саме доказами, дослідженими під час судового засідання, обумовлено існування ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України. При чому, не вказано чому інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, прокурором також не доведені ризики, на які він посилається у своєму клопотанні.

Також обвинувачений зазначав, що він перебуває в умовах слідчого ізолятора вже 3,5 роки, є інвалідом, має дуже поганий стан здоров`я, потребує негайного обстеження та лікування, але перебуваючи під вартою не має такої можливості.

У судове засідання учасники судового провадження не з`явилися. Від прокурора та захисника надійшли заяви про апеляційний розгляд за їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_6 суд першої інстанції, оцінюючи в сукупності всі обставини, передбачені ст. 178 КПК України, у тому числі тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, колегія суддів вважає, що на теперішній час не перестали існувати ризики того, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду, а зважаючи на те, що не всі свідки допитані, існують ризики того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків. У зв`язку з наведеним та з врахуванням обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час матеріали справи не містять, колегія суду першої інстанції дійшла висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та подовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину,який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у обвинуваченого низки хронічних захворювань та необхідності отримання ним курсу медичного лікування, апеляційним судом до уваги не приймаються з огляду на те, що суду апеляційної інстанції не надано медичного висновку, згідно з яким утримання ОСОБА_6 в умовах слідчого ізолятора неможливе.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, за переконанням колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції, погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого про тривалий розгляд кримінального провадження за яким ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою в умовах слідчого ізолятору, та звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог, передбачених ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 березня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: