В И Р О К

Іменем України

18.03.2024 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жмеринка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000193 від 11.04.2023 року, по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, не працюючого, неодруженого, військовозобов`язаного, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_5 є військовозобов`язаним та викликався до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на 09 годин 00 хвилин 06.03.2023 року згідно повістки, яку він тримав 03.03.2023 року, для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Проте, у вказаний в повістці дату та час ОСОБА_5 не з`явився до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 . З цих підстав 29.04.2023 року військовозобов`язаного ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн.

Також ОСОБА_5 відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії від 03.04.2023 року №42/1358, на виконання Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №64/2022, який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", та востаннє продовжений Указом Президента України "Про продовження строку воєнного стану в Україні" від 01.05.2023 року №254/2023, який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку воєнного стану в Україні", підлягав призову на військову службу за мобілізацією.

03.04.2023 року ОСОБА_5 у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини. Надалі ОСОБА_5 , діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, діючи умисно, не прибув на 19 годин 00 хвилин 03.04.2023 року до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього 24.04.2023 року ОСОБА_5 у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини, що підтверджується актом відмови від отримання повістки. Надалі ОСОБА_5 , діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, діючи умисно, не прибув на 09 годин 00 хвилин 26.04.2023 року до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, визнав повністю. Пояснив, що від перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний та не має права на відстрочку за мобілізацією. Також військово-лікарською комісією його визнано придатним для військової служби і це комісійне рішення він не оскаржував ні в який спосіб. Своє ухилення від проходження ним військової служби обгрунтував тим, що він боїться йти служити на фронті, оскільки знає, що там його вб`ють. Також вказав, що має хворобливий стан здоров`я хребта і колінних суглобів. Зауважив про потребу догляду за своєю хворою матір`ю, проте можливість залучення фахового доглядальника або поміщення матері до спеціалізованого закладу раніше не розглядалась. Просив його суворого не карати і заявив про свою готовність понести справедливе покарання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Сторонами заявлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин; їх позиція є істинною та добровільною.

Судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, за наслідком чого не отримано їх заперечень проти вказаного порядку та обсягу дослідження доказів.

Суд, враховуючи повне визнання вини обвинуваченим, заслухавши сталу думку учасників судового розгляду, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позицій, на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та ухвалив обмежитись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого. При цьому суд виходить з того, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення не є складним, обвинувачений не має будь-яких фізичних чи психічних вад, розуміє суть пред`явленого обвинувачення та зміст фактичних обставин справи, які ним та іншими учасниками провадження визнано добровільно, усвідомлюючи неможливість у подальшому оспорити ці фактичні обставини в апеляційному порядку, про що заявили у судовому засіданні, а тому у суду відсутні сумніви щодо добровільності та істинності позиції сторін з вказаних питань.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за що він повинен нести кримінальну відповідальність за ст.336 КК України.

При призначенні міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, враховує думку потерпілого та висновки досудової доповіді.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 є громадянином України та має повнолітній вік (а.с.40), раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.45), втім допустив вчинення адміністративного правопорушення щодо незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, в невеликих розмірах, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, обставини чого визначені за змістом досудової доповіді (а.с.30-32); позитивно характеризується за місцем проживання та проживає з матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.41,42,51); не перебував на обліку у лікарів наркологів та за психіатричною допомогою не звертався (а.с.43,44); згідно власних пояснень існує за рахунок випадкових заробітків та заробітної плати матері.

При цьому суд визнає неналежними доказами додатково представлені стороною захисту документальні матеріали щодо медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_5 та діагностування у останнього та у його матері ОСОБА_7 певних захворювань опорно-рухового апарату (а.с.46-50,52), оскільки ці відомості не мають істотного значення для даного кримінального провадження. Так, обвинуваченим ОСОБА_5 підставами свого ухилення від військової служби під час мобілізації вказано острах бути вбитим під час військових дій, що є суто нав`язливим особистим припущенням, на якому не може грунтуватись судове рішення, хворобливий стан власного здоров`я, який заздалегідь не виключає його придатності до військової служби під час мобілізації згідно чинного висновку військово-лікарської комісії, а також потребу здійснення догляду за хворою матір`ю, стосовно чого не повідомлено ані про здійснення ним жодних об`єктивних дій за відповідними завчасними рекомендаціями її лікарів чи з визначеного законом обов`язку надання утримання непрацездатній особі, надто з огляду на триваючу офіційну працевлаштованість його матері, ані про неможливість такого догляду найманим фахівцем або у спеціалізованому закладі, здійснення чого взагалі не розглядалось обвинуваченим ОСОБА_5 , у тому числі невиключно частково за рахунок його грошового утримання військовслужбовця.

Таким чином, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , в ході судового розгляду не встановлено. Зокрема, до таких суд не відносить вказівку обвинуваченим ОСОБА_5 про його розкаяння з приводу вчиненого злочину, визнання своєї вини та готовність понести покарання, що на думку суду у даному конкретному випадку не становить щирого каяття останнього. За вказаних вище обставин не є безумовним засуджуванням ним своєї поведінки, прагнення усунути заподіяну шкоду та прийняття рішення більше не вчиняти злочинів, як необхідних факторів, що характеризують певний психічний стан щирого каяття особи, згідно правового висновку, визначеного постановою Верховного Суду від 15.11.2021 року в справі №199/6365/19.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Згідно висновків досудової доповіді від 18.07.2023 року, складеної Жмеринським районним відділом з питань пробації, оцінено середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_5 та середній ризик небезпеки для суспільства, визначено за можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду за поведінкою обвинуваченого та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень, а саме брати участь у заходах відділу пробації, які націлені на роботу з криміногенними потребами; приймати участь у заходах соціально-виховного характеру, які проводить орган пробації з метою виправлення та ресоціалізації. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на останнього додаткового обов`язку відповідно до ч.3 ст.76 КК України, а саме не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (а.с.30-32).

Відтак, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, якє є нетяжким злочином, не встановлення в ході судового розгляду обставин, що пом`якшують покарання, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, з урахуванням особи ОСОБА_5 , який характеризується позитивно та раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, судом визначається необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових правопорушень призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, безальтернативно передбаченого санкцією ст.336 КК України, не вбачаючи підстав застосування щодо нього вимог ст.69, 69-1 КК України з визначених законом застережень.

При цьому, з урахованням конкретних обставини справи, щодо відсутності таких, що пом`якшують відповідальність, та таких які обтяжують відповідальність обставин, а також незалежно від загалом вчинення даного кримінального правопорушення вперше обвинуваченим ОСОБА_5 та власне позитивної характеристики останнього за місцем проживання, судом належно враховується суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 злочину та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим суд визнає необгрунтованим висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації в частині можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без відбування покарання шляхом звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням із покладенням на нього певних обов`язків на період іспитового строку, так як це не сприятиме виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самими обвинуваченим, так і іншими особами, безпосередньо мету чого не лишень заради кари передбачає покарання у відповідності до вимог ч.2 ст.50 КК України. За таких обставин судом не вбачається достатніх підстав застосування положень ст.75 КК України щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.02.2024 року в справі №625/67/23.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження за відомостями реєстру матеріалів досудового розслідування не застосовувались.

Про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили клопотань не заявлено.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим та призначити йому покарання за ст.336 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки.

Строк відбування призначеного покарання відраховувати ОСОБА_5 з часу його затримання в порядку виконання даного вироку суду.

Вирок суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, не подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з обмеженнями, встановленими ст.394 КПК України, Вінницькому апеляційному суду через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Копія вироку після його проголошення підлягає негайному врученню прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1