ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/142/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/784/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженню № 0000715 від 26.04.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою, в тому числі, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просив скасувати ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник вважав ухвалу незаконною та необґрунтованою та посилався на те, що відсутні докази існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України. Вказував, що у обвинуваченого існують міцні соціальні зв`язки, в силу ст. 89 КК України судимостей не має. Посилався також на практику ЄСПЛ.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому ухвала суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження № 0000715 від 26.04.2019 за обвинуваченням, в тому числі, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч.2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч.4 ст. 28 п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 146 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова із клопотанням про продовження запобіжного заходу, в тому числі, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи це тим, що враховуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, встановлених при застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема те, що останні можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких корисливих злочинів, у тому числі проти життя особи, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі, крім того, незаконна діяльність обвинуваченого носила систематичний характер та тривала більше 2 років, що свідчить про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження виду запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжких корисливих злочинів, у тому числі проти життя особи, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років або довічне позбавлення волі, що свідчить про його підвищену суспільно небезпечну поведінку та існування ризиків ухилення від суду через усвідомлення втрати свободи на тривалий строк. Також суд встановив, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе перешкодити обвинуваченим повернутися до протиправної діяльності та вчинити спроби ухилитися від суду.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками слідчого судді з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слідчий суддя суду першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст.193, 194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч.2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч.4 ст. 28 п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 146 КК України.

Перевіряючи доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.ч. 1,2 ст.255 КК України, а саме, у участі у злочинній організації, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст. 28 - п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115 КК України, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі стоком на 15 років або довічне позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований, що об`єктивно свідчить про те, що останній схильний до вчинення злочинів та про високий рівень суспільної небезпечності.

Поряд з цим, ОСОБА_7 одружений, на утриманні має на утриманні двох неповнолітніх дітей, але наявність таких відомостей не зупинила його вчиняти дії, які йому інкримінуються.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу та апеляційного перегляду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, в тому числі, проти життя, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду можливість, незаконного впливу на потерпілих і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :