ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 610/859/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1462/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 296 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 09 04 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балаклія Харківської області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого офіційно, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 30 09 2014 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч.2,3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі; звільненого від відбування покарання 17 06 2016 року умовно-достроково на невідбуту його частину 4 місяці 27 днів на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 09 06 2016 року, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України з призначенням покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 08 березня 2024 року, приблизно о 21-00 годині за адресою: АДРЕСА_1 , на сходинках магазину «АТБ-маркет», у присутності людей, тобто у громадському місці, ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, під час роботи закладу, діючи умисно, нехтуючи існуючими у суспільстві правилами поведінки, моралі і добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з винятковим цинізмом оголив свій статевий орган та справив фізіологічні потреби, демонструючи свій оголений статевий орган.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується винятковим цинізмом.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання особі ОСОБА_7 , просить про його пом`якшення, шляхом призначення покарання у виді мінімального штрафу за скоєний проступок.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що оскільки обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненому, активно сприяв досудовому слідству, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, то з метою усунення допущеної судом першої інстанції однобічності та неповноти судового розгляду, призначене ОСОБА_7 покарання підлягає пом`якшенню.

Вказаний вирок суду першої інстанції було оскаржено також обвинуваченим ОСОБА_7 , який, в свою чергу, просить про зміну вироку в частині призначеного йому покарання.

Вказує, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання безпідставно не врахував такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, обвинувачений зазначив, що оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази перебування його у стані алкогольного сп`яніння, підстав для врахування цієї обставини такою, що обтяжує покарання не було.

Апеляційну скаргу було подано також прокурором у кримінальному провадженні, проте останній до початку розгляду справи відмовився від своїх апеляційних вимог, надавши відповідну письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просили про задоволення апеляційних скарг та про зміну вироку суду першої інстанції в частині пом`якшення покарання.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції було розглянуто відповідно до положень ст. 381 КПК України, то висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку та фактичні обставини його вчинення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального проступку, який хоч і не є тяжким, проте вчинений в умовах воєнного стану, з винятковим цинізмом та з нехтуванням правил поведінки у суспільстві та моралі, особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, неодружений, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального проступку у стані алкогольного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Надаючи оцінку твердженню апелянтів щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 хоча і визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, проте будь-яких даних, які б свідчили про реальну готовність останнього змінити свій спосіб життя, враховуючи його неодноразові судимості, матеріали справи не містять.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 жодного разу не виразив жалю з приводу вчиненого, як не виразив і засудження своєї поведінки. Не зазначив обвинувачений і про свій намір ніколи більше не вчиняти подібних протиправних дій.

Більш того, в своїй апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на тому, що у його діях була відсутня неповага до суспільства, оточуючих людей та норм моралі.

Вказана позиція обвинуваченого, на переконання колегії суддів не може свідчити про повне визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характеризуючими ознаками щирого каяття.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки щирого каяття у вчиненому ним кримінально протиправному діянні, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Що стосується твердження апелянтів про наявність у діях ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю проступку, то колегія суддів констатує.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним проступком, передбаченим ч.1 ст. 296 КК України, вчиненим ОСОБА_7 08 03 2024 року не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційних скаргах також не зазначено, які саме дії ОСОБА_7 слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Що стосується твердження обвинуваченого щодо безпідставного визнання судом першої інстанції такої обтяжуючої покарання обставини, як перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, через відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких доказів такого факту, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досудовим розслідуванням встановлено, що інкриміновані ОСОБА_7 діяння, що мали місце 08 03 2024 року, було вчинено останнім у стані алкогольного сп`яніння.

Також матеріали кримінального провадження містять заяву підозрюваного ОСОБА_7 , яка містить його власний підпис та засвідчена підписом його захисника ОСОБА_8 , відповідно до якої ОСОБА_7 . погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами та визнає свою винуватість, надаючи при цьому згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні (а.к.п. 6-7).

Будь-яких зауважень щодо невідповідності встановлених досудовим розслідуванням обставин, зокрема відомостей щодо його перебування у стані алкогольного сп`яніння, ані від самого обвинуваченого ані від його захисника не надходило.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як обмеження волі, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 09 04 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст. 296 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3