справа № 401/268/21
провадження № 51-6716км23
судді Третьої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду ОСОБА_1 , сформована відповідно до ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 .
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 28 лютого 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури задовольнила частково та скасувала ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо ОСОБА_2 і призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Із цим рішенням я не погоджуюся, а тому висловлюю свою позицію у цій окремій думці.
Так, розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 , міськрайонний суд дійшов висновку про невідповідність здійсненої органом досудового розслідування кваліфікації діяння обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікував його діяння за ч. 2 ст. 121 КК, з чим погодився й суд апеляційної інстанції.
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, під час спільного вживання алкоголю у квартирі між присутніми, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виник конфлікт через повідомлення ОСОБА_6 про те, що її співмешканець ОСОБА_5 вчиняє сімейні сварки, постійно принижує та б`є її. У ході конфлікту ОСОБА_2 , з метою залякування потерпілого шляхом спричинення йому тілесних ушкоджень для припинення конфлікту, завдав йому декілька ударів руками та ногами в ділянку голови і грудної клітки, унаслідок чого потерпілий припинив чинити опір. У результаті побоїв ОСОБА_2 заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент їх спричинення, та легкі тілесні ушкодження. Внаслідок завданих ОСОБА_2 ударів, від травматичного шоку, викликаного сукупністю всіх наявних тілесних ушкоджень ОСОБА_5 помер.
У касаційній скарзі прокурор вказує про неправильну правову кваліфікацію діяння ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки вважає, що сукупність усіх обставин вчиненого ОСОБА_2 , який є молодою та фізично здоровою людиною, діяння, зокрема механізм, характер, спосіб завдання, кількість ударів, а саме спричинення не менше двадцяти цілеспрямованих ударів руками, ногами в голову і тулуб зі значною силою та інтенсивністю особі похилого віку, локалізація тілесних ушкоджень (заподіяння ударів у життєво важливий орган - голову), а також факт неприпинення протиправних дій після падіння потерпілого на підлогу, поведінка обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення, який відмовився допомогти перенести потерпілого в автомобіль швидкої допомоги, вказує про наявність у нього умислу саме на заподіяння смерті потерпілому. Тобто, на думку сторони обвинувачення, досліджені судом докази доводять винуватість ОСОБА_2 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Твердження прокурора, що суд апеляційної інстанції не врахував усіх обставин справи, зокрема кількості, сили та інтенсивності ударів, зводиться виключно до надання ним власної оцінки наявним у справі доказам та встановленим під час судового розгляду обставинам вчинення кримінального правопорушення.
Також зауважую, що суди попередніх інстанцій ретельно перевірили версію сторони обвинувачення та детально й обґрунтовано спростували її щодо кількості завданих ОСОБА_2 ударів потерпілому, з посиланням на належні та допустимі докази, на підставі яких дійшли висновку про спричинення потерпілому засудженим незначної кількості ударів, чого прокурор у касаційній скарзі не спростував жодним чином. Крім того, за встановлених обставин, суд, допитавши, зокрема експерта, дійшов висновку, що основне значення у настанні смерті потерпілого мали переломи ребер та грудної клітки, які й призвели до настання смерті та були спричинені тупими предметами, якими могли бути руки, ноги людини. Таких ударів могло бути й три.
Як убачається в цьому кримінальному провадженні, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_2 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, визначальним є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Стала судова практика зауважує, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.
Так, суд дослідив показання обвинуваченого, свідків та інші докази, встановив послідовність дій та дійсні наміри ОСОБА_2 , і з наведенням достатніх мотивів обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено достовірними, належними та допустимими доказами, що засуджений, завдаючи ОСОБА_5 ударів руками та ногами, діяв з метою заподіяння останньому смерті, та передбачав настання такого наслідку, а також бажав настання смерті або свідомо припускав її настання.
Отже, суд вважав не доведеною поза розумним сумнівом наявність суб`єктивної сторони умисного вбивства, а саме, умислу в ОСОБА_2 , який раніше не був знайомий ні з потерпілим, ні з його співмешканкою, на заподіяння потерпілому смерті та мотивів, з яких він би вирішив убити потерпілого.
Водночас, як установив міськрайонний суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, домінуючий мотив та мета (бажання залякати потерпілого та припинити конфлікт) дій обвинуваченого, через що він завдав удари руками та ногами ОСОБА_5 , виник після скарг ОСОБА_7 .
До того ж, на підтвердження висновку про те, що умислом обвинуваченого ОСОБА_2 не охоплювалося заподіяння смерті потерпілому, суд врахував наявність у ОСОБА_2 реальної можливості продовжувати наносити удари потерпілому, однак після нанесення ударів той пішов спати, що підтвердили свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Отже, вважаю, що суд першої інстанції, навівши докладні мотиви та витлумачивши, як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви в користь обвинуваченого, а також враховуючи повно всі обставини вчиненого діяння, спосіб та кількість завданих тілесних ушкоджень, обставини припинення злочинних дій, поведінку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що передувала події, встановлені мотив та мету (яка по суті виключає умисел на заподіяння смерті) діяння засудженого, обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність того, що ОСОБА_2 діяв з умислом на вбивство потерпілого, і правомірно кваліфікував його діяння за ч. 2 ст. 121 КК.
З матеріалів кримінального провадження та ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що під час перегляду вироку міськрайонного суду Кропивницький апеляційний суд дотримався приписів статей 404, 405, 419 КПК, дав належну оцінку доводам, викладеним, зокрема в апеляційній скарзі прокурора, та з зазначенням достатніх мотивів дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 , завдаючи ударів ногами в ділянку грудної клітки, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, ОСОБА_2 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю потерпілого (тяжкість тілесних ушкоджень) він фактично завдасть. Щодо настання смерті потерпілого є лише необережна форма вини, бо хоча ОСОБА_2 і не бажав цього результату, не передбачав можливості його настання, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати такий наслідок, як смерть потерпілого.
Отже, на моє переконання, діяння ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно, він має відповідати за той результат своїх дій, який фактично було заподіяно, в цьому разі - умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння, вчинене з метою залякування потерпілого, яке спричинило його смерть.
Крім того, призначене ОСОБА_2 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
За таких обставин вважаю, що ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо ОСОБА_2 необхідно булозалишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури - без задоволення.
Суддя ОСОБА_1