ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №644/7716/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/779/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 6 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

17 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаною ухвалою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, до 30 березня 2024 року включно без визначення застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вказана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Оскаржувану ухвалу було постановлено судом за умов недоведеності стороною обвинувачення за допомогою наданих нею доказів наявності обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та наявності ризиків, передбачених н.п. 1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також за відсутності належного дослідження можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З наданих суду матеріалів вбачається, що стороною обвинувачення при складенні письмового повідомлення про підозру, при складенні обвинуваченого акту та при зверненні до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було дотримано стандарту «достатніх підстав (доказів)» в частині, зокрема, встановлення наявності в діяннях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Захисник вважав, що обґрунтована підозра як підстава для продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 у даному провадженні відсутня.

Крім цього, не зважаючи на те, що стороною обвинувачення у клопотанні не було доведено існування на даному етапі кримінального провадження жодного реального ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, та не було жодних доказів наявності таких ризиків, суддя суду першої інстанції погодився із викладеним у клопотанні щодо наявності зі сторони ОСОБА_8 ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Разом з тим, суддя не прийняв до уваги доводи захисника в частині, що спростовували наявність цих ризиків.

Зокрема, вагомим аргументом на користь того, що ОСОБА_8 під час перебування в окупації не здійснював жодної діяльності у співпраці з державою-агресором та/або її окупаційною адміністрацією є те, що ні під час відступу військ держави-агресора, ні після деокупації території Харківської області ОСОБА_8 не покинув територію України, не втік на непідконтрольну Україні територію чи на територію держави-агресора. Як наслідок, ризик переховування від суду у даному випадку відсутній.

Стосовно наявного, на думку сторони обвинувачення, ризику незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, то захисник вважав, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину є необґрунтованим, а тому необхідності впливати на будь-яких учасників кримінального провадження у нього немає.

Необґрунтованим та нічим не підтвердженим є припущення сторони обвинувачення про наявність зі сторони ОСОБА_8 ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, захисник вважав, що висновок суду про те, що до обвинуваченого слід застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави є безпідставним, необґрунтованим і таким, що не відповідає практиці ЄСПЛ з цього приводу.

Щодо можливості застосування до ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, то судом не враховано обставини, що позитивно характеризують особу ОСОБА_8 , а саме те, що обвинувачений має вищу освіту, а також міцні соціальні зв`язки, зразкову сім`ю та хорошу репутацію, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, судимостей не має, на обліку в психіатричному чи наркологічному диспансері не перебуває; має постійне місце реєстрації, яке не змінював протягом тривалого часу, а саме за адресою: АДРЕСА_1 ; до окупації АДРЕСА_1 мав постійне місце роботу. Також за сумлінну працю у 2015 році ОСОБА_8 був нагороджений почесною грамотою. На утриманні ОСОБА_8 перебуває його хвора матір похилого віку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю 3 групи та отримує пенсію по інвалідності. Внаслідок наявних у ОСОБА_9 захворювань остання потребує постійної сторонньої допомоги з побутовими справами.

З урахуванням викладеного, захисник вважав, що у даному кримінальному провадженні запобіжним заходом, достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків, є домашній арешт у нічний час доби у житлі, де зареєстрований обвинувачений, а саме: АДРЕСА_1 .

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції, враховуючи наявні відомості про особу обвинуваченого, відсутність у нього соціально- стримуючих факторів, які б давали підстави вважати, що він не буде переховуватися від суду, враховуючи, що відповідно до обвинувального акту він звинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, з метою запобігання спробам обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, який з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від слідства та суду як на території України, так і виїхати за межі держави, може впливати на свідків, оскільки судовий розгляд кримінального провадження по суті не розпочатий, виходячи з положень КПК України та враховуючи обставини кримінального провадження, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Суд, відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, не визначав розмір застави у даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Крім цього, колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника з приводу недоведеності та необґрунтованості інкримінованого ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки на цій стадії процесу суд позбавлений можливості перевірити їх обґрунтованість. Дане питання вирішується насам перед судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Наявність у обвинуваченого постійного місця реєстрації, міцних соціальних зв`язків, перебування на утриманні хворої матері похилого віку, т в цілому позитивних характеристик особи, не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ці обставини існували і на час інкримінованого йому злочину та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці.

Доводи апеляційної скарги щодо не визначенні розміру застави, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111-1 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення у даному кримінальному провадженні застави при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 .

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: