Справа № 734/5647/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/484/24
Категорія - ч.2 ст. 190 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000486 від 06 жовтня 2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яхники Лохвицького району Полтавської області, громадянина України, неодруженого, з базовою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який 23 листопада 2022 року був засуджений Козелецьким районним судом Чернігівської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднане не відбуте покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2022 року і остаточно за сукупністю вироків призначене покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 955 грн. 98 коп.

Скасований арешт накладений ухвалою слідчого судді Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2023 року.

Питання про долю речових доказів вирішено згідно вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 23 вересня 2023 року, в період часу з 13 до 14 години, точного часу не встановлено, перебуваючи у раніше знайомого ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, маючи намір незаконного збагачення за рахунок чужого майна, зловживаючи довірою ОСОБА_8 , заволодів велосипедом марки «Puch» моделі «City 315», який перебував у спільній власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , попрохавши надати йому велосипед під приводом необхідності з`їздити до магазину, в дійсності повертати велосипед не збирався та розпорядився ним на свій розсуд.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи впевненим у щирих намірах ОСОБА_6 та довіряючи тому , передав велосипед марки «Puch» модель «City 315» вартістю 1250 грн. 00 коп.

Таким чином, ОСОБА_6 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, повторно, чим спричинив потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вироку суду змінити та призначити більш м`яке покарання, а саме із застосуванням положень ст. 75 КК України. Просить врахувати, що завдані збитки відшкодовані, а потерпілий претензій немає. При цьому не заперечує, що вчинив злочин у період іспитового строку, проте вважає, що такий строк знову може бути наданий, як пропорційний за вчинений злочин.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав вимоги скарги та запевнив суд у дійсності намірів виправитися в період наступного іспитового строку, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, вказуючи, що її вимоги прямо суперечать правилам призначення покарання за сукупністю вироків, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів судового провадження, вирок суду першої інстанції був постановлений з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Висновки суду про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви прийнятого рішення.

Зокрема, судом першої інстанції враховано, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії нетяжких злочинів, обставини злочину та його наслідки, висновок досудової доповіді Чернігівського районного сектору №4 Філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий.

Крім цього, судом враховано відсутність обставин які обтяжують покарання та наявність пом`якшуючих покарання обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. При цьому, при призначенні покарання за сукупністю вироків, суд приєднав частково невідбуте покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного, який раніше судимий, новий злочин вчинив в період іспитового строку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має формально-позитивну характеристику за місцем проживання, є таким, яке відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

При цьому, із роз`яснень викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», убачається, що частиною 2 статті 75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також із змісту частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України, призначати покарання за правилами ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання більш м`якого, ніж призначив суд першої інстанції, оскільки судом обґрунтовано враховано, що за попереднім вироком від 23 листопада 2022 року ОСОБА_6 було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке він не відбув, і за сукупністю вироків було збільшене лише на шість місяців позбавлення волі.

Остаточне покарання ОСОБА_6 вірно призначене за сукупністю вироків у відповідності до вимог ст. 71 КК України, у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, яке є більшим від покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком. При цьому, звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, в даному конкретному випадку є неможливим та прямо суперечить чинному законодавству, оскільки звільнення від покарання з випробуванням застосовується до засуджених осіб на строк не більше п`яти років позбавлення волі.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі стосовно відсутності претензій з боку потерпілого, а також намірів довести своєю поведінкою виправлення враховуються колегією суддів, проте за вказаних вище обставин не можуть бути підставою для пом"якшення покарання, строк та вид якого вимагають призначити загальні норми кримінального закону та засади призначення покарання за сукупністю двох вироків.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12