УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000062, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2024 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. Призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 185 та ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання: за ч.1 ст. 357 КК України 1 (один) рік обмеження волі, за ч.1 ст. 185 КК України 1 (один) рік обмеження волі, за ч.2 ст. 185 КК України 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді двох років позбавлення волі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок є надмірно суровим. Не заперечуючи проти вчиненого ним проступку вважає кваліфікацію правопорушень та вирок за ними таким, що має бути змінений. Зауважує, що за кримінальним провадженням за яким його визнано винним, свою провину визнав, банківську картку повернув та 17.02.2024 року відшкодував усю завдану потерпілому матеріальну шкоду. Просить врахувати його життєві обставини, а саме відсутність офіційної роботи, те що разом з матір`ю утримує багатодітну родину (4 неповнолітніх дітей), те що постійно вимушений переміщуватись з міста Миколаєва до міста Баштанки у пошуках роботи.

Не погоджується із кваліфікацією його дій у вигляді повторності злочину, вказує, що він вчинив не злочин а проступок, а суд визнав повторність за вчинення не проступку, а саме злочину.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано жодних обставин, маючих значення для винесення вироку, зокрема жодних характеристик, складу сім`ї, матеріальне становище (його та матері). За вказаних обставин повторно надав копії всіх документів, що не були враховані під час винесення вироку.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 15.01.2022 приблизно о 15:00 год. ОСОБА_5 , знаходячись неподалік касової зони супермаркету «ГІППО», розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Шосейна, 15, діючи таємно, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, розуміючи те, що за його діями ніхто не спостерігає та вони являються непомітними для оточуючих, маючи реальну можливість вжити заходів для встановлення власника картки, здійснив крадіжку банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 власником якої є ОСОБА_7 , яка у розумінні норм ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч.4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відноситься до офіційного документа. Заволодівши викраденою банківською карткою АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа, з корисливих мотивів.

Крім того, 15.01.2022 у період часу з 15:01 год. по 16:28 год., більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні супермаркету «ГІППО» за адресою м. Миколаїв, вул. Шосейна 15/1, діючи умисно з корисливих мотивів, використовуючи раніше викрадену банківську картку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_7 , таємно викрав з банківського рахунку грошові кошти у сумі 446,60 грн. шляхом придбання товарно-матеріальних цінностей у вказаному супермаркеті. В подальшому ОСОБА_5 , утримуючи при собі товарно-матеріальні цінності, придбані за допомогою банківської картки ОСОБА_7 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись грошовими коштами викраденими з банківського рахунку на суму 446,60 грн., як своєю власністю, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на 446,60 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка)

Крім того, 15.01.2022 в період часу з 16:43 год. по 17:16 год., більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись за адресою АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, використовуючи раніше викрадену банківську картку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка належала потерпілому ОСОБА_7 , здійснив крадіжку грошових коштів в сумі 2145 грн. шляхом придбання товарно-матеріальних цінностей в ТОВ «Золота країна», після чого утримуючи при собі товарно-матеріальні цінності, придбані за допомогою банківської картки ОСОБА_7 , з місця вчинення злочину зник, розпорядившись грошовими коштами викраденими з банківського рахунку на суму 2145 грн., як своєю власністю, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 2145 грн. Також, 15.01.2022 в період часу з 17:49 год. по 17:58 год., більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись за адресою м. Миколаїв, пр.. Богоявленський, 21, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, використовуючи раніше викрадену банківську картку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка належала потерпілому ОСОБА_7 , здійснив крадіжку грошових коштів в сумі 820,29 грн. шляхом придбання товарно-матеріальних цінностей в ТОВ «РУШ», після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись грошовими коштами викраденими з банківського рахунку на суму 820,29 грн., як своєю власністю, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 820,29 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджені зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст.185, ч.1 ст.357, ч.2 ст.185 КК України, є вірною, обґрунтованою, яка підтверджується дослідженими в судовому доказами.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом не в повній мірі дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_5 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 вид та міру покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, два з яких (ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 185 КК України) відповідно до ст. 12 КК України віднесено до кримінальних проступків та один (ч.2 ст. 185 КК України) до нетяжких злочинів, відомості про особу обвинуваченого, який не перебуває у зареєстрованому шлюбі, не має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працює, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, врахував відсутність обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Наведені дані про особу свідчать про те, що судом першої інстанції обґрунтовано призначено обвинуваченому покарання в межах санкцій статей кримінального закону у виді обмеження та позбавлення вол, а за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі.

Разом з тим, згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд бере до уваги ступінь вчинених кримінальних правопорушень, два з яких (ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 185 КК України) відповідно до ст. 12 КК України віднесено до кримінальних проступків та один (ч.2 ст. 185 КК України) до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав вину, добровільно відшкодував шкоду потерпілому, позитивно характеризується за місцем проживання, апеляційний суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в зв`язку з чим вважає за можливе звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, визначені положеннями ч.1 ст.76 КК України.

Також, приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції враховує вимоги ч. 2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Із наданих апелянтом матеріалів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 має стійкі соціальні зв`язки, разом з матір`ю утримує багатодітну родину в якій 4 неповнолітні дитини, має молодий вік та вимушений переміщуватись з міста Миколаєва до міста Баштанки у пошуках роботи. Повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, що підтверджується квитанцією доданою до апеляційної скарги.

Про те, що ОСОБА_5 не є соціально небезпечною особою та став на шлях виправлення свідчить характеристика за місцем проживання, а саме те, що він має дружні відносини з сусідами, на даний час ніде не працює, але дбайливо допомагає матері по господарству, поважає дорослих, реагує на їх критику, ввічливий, трудолюбивий, товариський. За час проживання на території Мар`ївського старостинського округу виконавчого комітету Інгульської сільської ради, Баштанського району, Миколаївської області заяв та скарг на поведінку гр. ОСОБА_5 не надходило.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_5 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, в суді апеляційної інстанції щиро покаявся у вчиненому, відшкодував матеріальну шкоду потерпілому, апеляційний суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливо без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, колегія суддів не погоджується з твердження суду першої інстанції про відсутність обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 щире каяття у вчиненому.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2019 р. у справі № 166/1065/18, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Враховуючи, що обвинувачений визнав свою вину, що було зазначено під час апеляційного розгляду, завдана кримінальним правопорушенням шкода відшкодована в повному обсязі, претензії матеріального та морального характеру у потерпілого відсутні, апеляційний суд доходить висновку, що встановлена відповідність поведінки ОСОБА_5 поняттю щирого каяття, внаслідок чого, ця обставина апеляційним судом визначається, як така, що пом`якшує покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає задоволення частково, а вирок суду в частині призначення покарання зміні на підставі вимог ст.409 КПК України.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 409, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2024 року, стосовно ОСОБА_5 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_5 засудженим:

за ч.1 ст. 357 КК України з призначенням покарання у виді 1 року обмеження волі,

за ч.1 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді одного року обмеження волі,

за ч.2 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді двох років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_5 засудженим відповідно до положень ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з призначенням покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до положень п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Іспитовий строк рахувати з моменту ухвалення вироку судом першої інстанції, а саме з 19 лютого 2024 року.

В інший частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення

Головуючий

Судді