Справа № 464/1219/24
пр.№ 1-кп/464/290/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.02.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/1219/24, внесене 01.02.24. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки, зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаною, заміжньої, непрацюючої, судимості не має, -

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту - обвинувачена ОСОБА_3

учасником провадження потерпіла ОСОБА_5 (подано заяви про розгляд кримінального провадження у її відсутності із незапереченням в порядку ч.3 ст.349 КПК України), -

з участю сторін провадження, -

в с т а н о в и в :

10 жовтня 2023 року Сихівським районним судом м.Львова винесено рішення про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 із покладенням на неї на строк чотири місяці, зокрема, обов`язків: перебувати в місці проживання постраждалої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; та наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_5 . Дане рішення набрало законної сили 10 листопада 2023 року, з яким ОСОБА_3 ознайомлена 14 грудня 2023 року. Незважаючи на це, ОСОБА_3 01 лютого 2024 року близько 08.50 год, маючи умисел на невиконання обмежувального припису, в порушення встановлених заборон, передбачених рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року, які проігнорувала, знаходилася у місці проживання ОСОБА_5 - у квартирі АДРЕСА_2 , що було зафіксовано працівниками поліції, чим порушила вимоги обмежувального припису відносно заборони перебування в місці проживання з ОСОБА_5 та наближення на відстань менше 300 м до місця проживання останньої.

Таким чином ОСОБА_3 вчинила умисне невиконання обмежувального припису, тобто кримінальний проступок, передбачений ст.390-1 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала повністю, щиро покаялась та дала суду наступного змісту показання: за вищевказаною адресою проживає разом з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є пенсіонером, та чоловіком ОСОБА_6 . Через вік матері між ними іноді виникають конфлікти, у зв`язку з чим рішенням суду від 10.10.23. було видано обмежувальний припис. Обмежувальний припис вона 01.02.24. умисно порушила, прийшовши та перебуваючи за місцем свого та матері проживання, оскільки також є співвласником даної квартири, та що, крім неї, за матір`ю немає кому доглядати. Розкаюється у вчиненому, наголошує на тому, що вперше і востаннє таке вчиняє, більше подібного не повторить. Просить суд врахувати, що активно сприяла розкриттю правопорушення і щиро каїться. Тому просить суд суворо не карати, погоджуючись із виступом прокурора в судових дебатах.

Потерпіла у судове засідання не з`явилась, подавши заяви про розгляд кримінального провадження у її відсутності із незапереченням в порядку ч.3 ст.349 КПК України та покладенням на розсуд суду у призначенні покарання.

З огляду на те, що обвинувачена свою винуватість у вчиненні кримінального проступку визнала, фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорюються з урахуванням поданих заяв, а тому суд вважає за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та розглядає справу в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Оскільки обвинувачена повністю визнала свою вину, дала суду визнавальні показання, інші докази не досліджувалися, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального проступку повністю доведена, а тому повинна за такі дії нести кримінальну відповідальність та підлягає покаранню.

Відтак, дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ст.390-1 КК України, т.я. вона вчинила умисне невиконання обмежувального припису.

При визначенні виду та міри покарання суд враховує приписи ч.2 ст.50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару і виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання визначені ст.65 КК України. Даною нормою закону визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Учинення кримінального правопорушення за ст.390-1 КК України, доведення якого встановлено судом, карається арештом на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до двох років.

Таким чином при призначенні обвинуваченій покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, дані про особу винної, яка судимості немає, перебуває під наглядом в КНП ЛОР «ЛОМЦПтаТУ» з січня 2008 року з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю», не перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері; згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 167 від 14.02.24. ознак психічних розладів не виявляє (не виявляла), може (могла) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; позитивну характеристику за місцем проживання; органом дізнання встановлено обставини: пом`якшуючі покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обтяжуючі покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, що знайшли своє підтвердження під час судового провадження; відсутність будь-яких претензій зі сторони потерпілої.

За сукупності вище наведених обставин, ураховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій покарання в межах санкції інкримінованої статті у виді обмеження волі (за відсутності підстав, визначених ч.3 ст.61 КК України) на мінімальний строк один рік, зважаючи на обставини кримінального правопорушення . Саме такі вид та розмір покарання є необхідними і достатніми для виправлення засудженої і попередження нових кримінальних правопорушень.

Правових підстав для призначення обвинуваченій покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини у їх сукупності, суд не знаходить, так як усе вищеописане слугує підставою для призначення покарання у межах санкції статті з мінімальним його розміром.

Разом з тим, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням ч.1 ст.75 КК України у відповідній редакції.

Обвинувачена (уперше притягується до кримінальної відповідальності, її немолодий вік та має міцні соціальні зв`язки) після вчинення інкримінованого щиро покаялась та активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, на чому наголосив і прокурор під час судового провадження, висловила жаль з приводу скоєного і осуд своєї поведінки із запевнянням про невчинення на майбутнє кримінального правопорушення.

Наведене у своїй сукупності безумовно свідчить про можливість виправлення обвинуваченої без тримання в КВУ відкритого типу без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою протягом іспитового строку. Тому обвинувачену слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк один рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст.368 КПК України зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Процесуальні витрати по справі відсутні, цивільний позов не заявлявся.

Речові докази, визнані постановою дізнавача СД ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 07.02.24. про визнання речовими доказами - компакт-диск, що залишені при матеріалах кримінального провадження, слід залишити при такому.

Підстави для обрання запобіжного заходу, з урахуванням відсутності клопотань сторони обвинувачення та призначеного покарання, відсутні.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ст.390-1 КК України, та призначити їй покарання - обмеження волі на строк один рік.

Звільнити ОСОБА_3 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк один рік, та згідно із ст.76 КК України покласти на неї наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання/роботи.

Залишити речові докази компакт-диск (постанова дізнавача СД ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 07.02.24. про визнання речовими доказами) при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченій та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_7