КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3126/2024
ЄУН: 757/8963/24-к Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року,

за участю учасників апеляційного розгляду

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_10

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_8

обвинувачених (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року залишено без змін міру запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 у вигляді тримання під вартою, продовживши строк дії цього запобіжного заходу до 26 квітня 2024 включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - відмовити, обравши відносно останнього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник вважає ухвалу незаконною, необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки на теперішній час існують вагомі підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, які визначаються відсутністю доказів на обґрунтування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого чи продовження злочинної діяльності.

Апелянт наголошує, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд всупереч вимог закону не пересвідчився в реальності та доведеності заявлених стороною обвинувачення ризиків, які б виправдовували подальше утримання обвинуваченого під вартою, а також судом залишені поза увагою відомості, які свідчать про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність у нього утриманців, майнове становище, відсутність судимостей.

Так, на теперішній час обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 перебуває на розгляді суду, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих дій та саме по собі істотним чином знижує потенційну небезпеку ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, нівелюючи тим самим доцільність продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу. Таким чином, судом проігноровано відсутність на теперішній час будь-яких ризиків, які б виправдовували подальше утримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, як наголошує апелянт, ОСОБА_7 одружений, виховує чотирьох неповнолітніх дітей (один з яких є інвалідом), з якими постійно проживає в м. Києві (за місцем проведення досудового розслідування), тобто, має стійкі соціальні зв`язки, є пенсіонером органів внутрішніх справ; має проблеми зі станом здоров`я, будучи інвалідом 2 групи; у побуті характеризується позитивно, по службі неодноразово відзначався та заохочувався; з початком збройної агресії проти України добровільно вступив до лав Збройних Сил та ніс службу безпосередньо на лінії бойового зіткнення.

Сукупність наведених характеристик особи обвинуваченого, на переконання захисника, достатньою мірою гарантують дотримання ним процесуальних обов`язків, істотно знижують ймовірність ризиків, на які посилалася сторона обвинувачення при обранні запобіжного заходу.

Захисник вважає, що свої доводи про наявність ризику переховування обвинуваченого прокурор значною мірою побудувала, а суд з нею погодився, виключно на тяжкості злочину та покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, нібито, до 12 років позбавлення волі. Однак, як наголошує захисник, судом залишено поза увагою, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення не дають підстав для кваліфікації дій обвинуваченого як закінчених злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст.307 КК України. Так, захисник зазначає, що в обвинувальному акті не викладено обставин, які б свідчили про фактичне переміщення забороненої речовини через митний кордон України, а лише зазначається про, нібито, передачу даної речовини обвинуваченим двом конфідентам, які у подальшому видали її працівникам правоохоронного органу. Таким чином, захисник звертає увагу, що викладені в обвинувальному акті обставини не дають підстав кваліфікувати дії обвинуваченого ані як закінчений злочин, передбачений ч. 3 ст. 305 КК України, ані як замах на нього, оскільки обвинуваченого чи інших співучасників не було викрито при безпосередній спробі переміщення забороненої речовини через митний кордон України. Натомість, описані в обвинувальному акті обставини характерні для стадії готування до злочину, як її сформульовано в ч. 1 ст. 14 КК України (а саме, обвинувачений, нібито, вступив у змову на вчинення злочину з ОСОБА_14 та іншими співучасниками та передав останньому предмет злочину).

Крім того, як зазначає апелянт, дії обвинуваченого не можуть бути додатково кваліфіковані за ч. 3 ст. 307 КК України, оскільки виключається одночасне застосування статей 305 та 307 КК України до одних і тих самих дій винної особи, адже склад злочину, передбачений ст. 305 КК України передбачає окрему мету - переміщення забороненої речовини через митний кордон, у той час як диспозиція ст. 307 КК України визначає намір збуту відповідної речовини в межах митного кордону держави. А відтак, наголошує захисник, додаткова кваліфікація за ст. 307 КК України у даному випадку є зайвою та очевидно включена в обвинувальний акт суто для штучного посилення позиції прокурора щодо необхідності продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу. Відтак, за умови визнання обвинуваченого винуватим у готуванні до інкримінованого злочину, пов`язаного з контрабандою психотропної речовини, призначене йому покарання з урахуванням вимог ч. 2 ст. 68 КК України не має перевищувати 6 років позбавлення волі, що, на переконання захисника, спростовує твердження прокурора про виняткову суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому, та завдяки чому обґрунтовуються всі ризики, на які посилається прокурор. Захисник вважає, що критерій суворості покарання, яке загрожує обвинуваченому, в контексті ризику переховування його від органу досудового розслідування, застосований судом довільно та надто розширено, оскільки реальна міра покарання, що може бути призначене обвинуваченому у випадку визнання його винним в інкримінованому злочині, є істотно нижчою, ніж взята за основу прокурором та з якою погодився і суд.

Захисник зазначає, що інші ризики не доведені з боку сторони обвинувачення жодними конкретними обставинами чи доказами, викладені абстрактно і носять характер припущень, що є недопустимим.

Так, апелянт наголошує, що аргументи прокурора щодо намірів обвинуваченого виїхати за межі України не доведені жодними доказами та не відповідають характеру і міцності соціальних зв`язків обвинуваченого; таким намірам, якщо б вони дійсно існували, у повній мірі здатні запобігти положення чинного законодавства щодо заборони такого виїзду для громадян, стосовно яких у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого їм заборонено виїжджати за кордон.

Аргумент прокурора про те, що обвинувачений є колишнім поліцейським, на переконання захисника, не міг бути розцінений судом як реальний ризик, адже ОСОБА_7 був незаконно звільнений з органів Національної поліції тривалий час тому, після чого поновлений за рішенням суду на незначний проміжок часу, під час якого направлений для проходження служби до Херсонській області, невдовзі повторно незаконно звільнений. Проте, вказані обставини жодним чином не підтверджують наявність ризику, на якій посилається прокурор.

Окрім того, захисник зазначає, що посилання прокурора на ризики, передбачені п.п. 3 , 5 ч. 1 ст.177 КПК України, мають загальний і шаблонний характер, а також є голослівними, оскільки не обґрунтовані жодними конкретними обставинами справи або характерними рисами підозрюваного та не доведені будь-якими доказами.

Захисник вказує, що у матеріалах сторони обвинувачення відсутні будь-які докази на доведення неможливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів. Таким чином, доводи прокурора, з якими погодився суд, фактично зводяться виключно до тяжкості злочину, а інші ризики, якими обґрунтована необхідність утримання обвинуваченого під вартою, виходячи з позиції сторони обвинувачення, розцінені нею як похідні, що є недопустимим, адже кожен заявлений ризик потребує ретельного доведення прокурором та оцінки судом, а простого їх перерахування у клопотанні для утримання особи під вартою недостатньо.

Захисник вважає, що потреба подальшого утримання обвинуваченого під вартою обґрунтована необхідністю запобігти його спілкуванню з іншими невідомими особами, що є абсурдним, оскільки прокурор вправі просити суд обмежити обвинуваченого у спілкуванні з конкретним колом осіб, а натомість запобігання його спілкуванню з невідомими особами суперечить законодавчо визначеній меті запобіжного заходу та не передбачене чинним законодавством в якості ризику, допустимого для застосування найбільш суворого його виду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник вважає ухвалу суду незаконною та такою, що постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка підлягає скасуванню, оскільки при розгляді клопотання не було взято до уваги доводи захисту, не визначено ступінь ризиків у даній справі, не розглянуто можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу.

У доповненнях до апеляційної скарги захисник посилається на те, що повна відсутність мотивування ризиків позбавляє захист доводити перед судом їх реальне зменшення, але, на думку захисника, даний факт існує об`єктивно. З моменту застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, сторона обвинувачення не заявляла про жодні нові ризики, які б могли виправдовувати подальше тримання під вартою, а прокурор, як і суд, продовжують формально дублювати заявлені раніше ризики, не враховуючи їх безумовне зменшення зі спливом досудового розслідування. Захисник зазначає про те, що ОСОБА_9 перебуває під вартою з 1 травня 2023 року.

Крім того, на переконання захисника, наявні нові обставини, які напряму зменшують зазначені ризиків, оскільки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 4 березня 2024 року обвинувальний акт повернуто прокурору. При цьому захисник наголошує, що на дату подачі доповнень до апеляційної скарги прокурором вказана ухвала не оскаржена та новий обвинувальний акт до суду не направлений. На думку захисника, вказані обставини свідчать на користь позиції захисту та формують у ОСОБА_9 впевненість у підтвердженні необґрунтованості його обвинувачення, що, у свою чергу, впливає на відсутність в останнього будь-якого бажання переховуватись від суду під загрозою можливого суворого покарання.

Захисник наголошує на тому, що на даний час зменшився (відсутній) ризик знищення, приховання або спотворювання доказів у кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування закінчено, обвинувальний акт направлений до суду, хоча у подальшому і був повернутий прокурору. Всі речові докази знаходяться у сторони обвинувачення, що повністю виключає наявність такого ризику.

Також, як зазначає захисник, зменшився (відсутній) ризик впливу на свідків, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки вони всі допитані на етапі досудового розслідування, їх показання зафіксовані, а тому посилання на те, що суд може посилатися тільки на показання, отримані під час судового розгляду, на думку захисника, не може підтверджувати наявність вказаного ризику. Інші обвинувачені перебувають під вартою, що повністю виключає будь-який вплив на них.

Окрім того, захисник наголошує, що ОСОБА_9 не визнає обставин, викладених в обвинувальному акті, який до того ж був повернутий прокурору, а тому не можуть існувати і докази на її підтвердження.

Захисник зазначає про те, що на даний час зменшився (відсутній) ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Захисник наголошує, що такий ризик взагалі не існував.

Апелянт також наголошує на зменшенні (відсутності) ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення правопорушення, зважаючи на особу ОСОБА_9 , який тривалий час працював у правоохоронних органах, обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, які в сукупності свідчать про те, що за своєю особистістю ОСОБА_9 не є схильним до вчинення протиправних дій.

Захисник наголошує, що наведені обставини підтверджують випадковість кримінального переслідування ОСОБА_9 , та вважає, що за таких обставин наявні підстави для зміни ОСОБА_9 запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року в інтересах ОСОБА_13 не оскаржується.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ст.. 422-1 КПК України судом апеляційної інстанції витребувані копії наведених документів.

Заслухавши доповідь судді;

- позицію захисників на підтримку поданих апеляційних скарг, які додатково акцентували увагу на тому, що ухвалою суду першої інстанції обвинувальний акт повернутий прокурору і станом на 4 квітня 2024 року апеляційна скарга на вказану ухвалу прокурором не подана, що свідчить про необґрунтованість висунутого обвинувачення; що єдиною підставою для тримання обвинувачених під вартою - це тяжкість покарання, яке їм загрожує. Будь-яких доказів на підтвердження зазначених прокурором ризиків стороною обвинувачення не надано. Також захисники зазначили про відсутність ризику впливу на свідків, оскільки свідками є залегендовані особи, відомості про яких їм невідомі, і, окрім того, впливати на вказаних осіб не було ні підстав, ні необхідності. Окрім того, судом не враховано, що обидва обвинувачені проходили службу в лавах ЗСУ;

- пояснення обвинувачених, які підтримали захисників та просили змінити їм запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою;

- прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, пояснивши, що ОСОБА_7 виїжджав за кордон під час воєнного стану, також була встановлена в меседжері «Сигнал» переписка про виїзд до Молдови та вартість; виявлено листування між ОСОБА_7 та іншою особою з приводу певних маніпуляцій з номерами телефонів; перебуваючи на волі, обвинувачені можуть впливати на свідків; також існує ризик вчинення інших кримінальних правопорушень - вказана діяльність була тривалою, спланованою, з даного кримінального провадження виділені матеріали по іншим кримінальним правопорушенням, по яким готується підозра. Окрім того, прокурором подана апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення обвинувального акта;

- дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що 23 лютого 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000583 від 27 жовтня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - кожного - за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307,ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305, ч. 3ст. 307 КК України, ОСОБА_13 - за ч. 3 ст. 305 КК України.

З копії оскаржуваної ухвали встановлено, що під час підготовчого судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які обґрунтовані тим, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. У листуванні між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачені обговорювали питання можливості «вирішення» питання виїзду за кордон для інших осіб, та ціну такого виїзду. Таким чином, як зазначає прокурор, наявний ризик переховування обвинувачених від органів досудового розслідування та суду.

Окрім того, прокурор наголошує на наявності ризику впливу на свідків, які ще не допитані в судовому засіданні, з метою зміни ними показань або взагалі відмови давати показання.

Також прокурор зазначає про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення та продовження кримінального правопорушення, у вчиненні яких вони обвинувачуються.

При цьому, на переконання прокурора, інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, не зможе запобігти існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження, у тому числі, і визначення розміру застави, оскільки обвинувачені будуть і надалі контактувати з причетними до вчиненого злочину особами, узгоджувати свої дії, спрямовані на переховування від суду, зокрема і за допомогою різного роду засобів зв`язку, у тому числі, які неможливо від слідкувати гласними чи негласними засобами контролю. Прокурор вважає, що зухвалість кримінальних правопорушень свідчить про відсутність в обвинувачених будь-яких моральних принципів та дає підстави вважати, що обвинувачені намагатимуться у будь-який спосіб уникнути відповідальності.

Вік обвинувачених, стан здоров`я, соціальні зв`язки дозволяють обвинуваченим ефективно переховуватись від суду, у тому числі за межами України, що унеможливить проведення з ними судового розгляду.

Стан здоров`я обвинувачених дозволяє утримувати останніх під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали сторона захисту заперечувала проти задоволення клопотань прокурора та просила змінити обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

За результатами розгляду клопотань ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26 квітня 2024 року.

Ухвала суду обґрунтована тим, що ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , обвинувачуються у скоєнні, зокрема, особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі. Ризики, визначені ухвалою про застосування запобіжного заходу, наразі лишаються дійсними та триваючими. Застосований до обвинувачених запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинувачених, характеру та тяжкості злочину, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленням від суду, стан їх здоров`я на даний час не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення.

Виходячи з цілей п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, принципу правової визначеності, суд вважав необхідним з урахуванням часу надходження обвинувального акта до суду, продовжити строк дії застосованого запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 у вигляді тримання під вартою до 26 квітня 2024 року.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 404, ч. 3 ст. 26 КПК України суд апеляційної інстанції вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, та переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

За змістом оскаржуваної ухвали та під час апеляційного розгляду встановлено, що питання продовження строку запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою вирішено на стадії підготовчого судового засідання кримінального провадження.

При цьому колегія суддів враховує, що прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК Українидо суду, що свідчить про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 набули статусу обвинувачених, тобто, у даному кримінальному провадженні, на переконання сторони обвинувачення, наявні обставини, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ці особи, можливо, вчинили певний злочин.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам сторони захисту в частині правильності кваліфікації дій обвинувачених, обставин інкримінованих кримінальних правопорушень, допустимості та належності наявних у справі доказів, які не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали суду першої інстанції про продовження обвинуваченим строків тримання під вартою. Не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційних скарг у цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи сторони захисту про те, що повернення обвинувального акту прокурору свідчить про необґрунтованість висунутого обвинувачення, є непереконливими, оскільки відповідно до вимог закону повернення обвинувального акту прокурору може бути пов`язано лише з його невідповідністю вимогам КПК України, а не з обґрунтованістю або необґрунтованістю висунутого обвинувачення.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду.

З наявних у розпорядженні суду апеляційної інстанції матеріалів не встановлено відомостей про те, що обвинувачені раніше судимі.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

На даний час кожному з обвинувачених інкримінується вчинення особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк відповідно від 8 (9) років до 12 років з конфіскацією майна.

Колегія суддів зауважує, що суворість покарання, яке загрожує кожному з обвинувачених у разі доведення винуватості кожного з них у вчиненні інкримінованих злочинів, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду.

Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (п. 80), в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

Також колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду прокурором зазначено про наявність доказів на підтвердження планів обвинувачених про виїзд до Молдови, що не спростовано стороною захисту.

За наведених обставин колегія суддів вважає небезпідставним висновок суду першої інстанції про наявність ризику переховування обвинувачених від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів доходить висновку, що, не зважаючи на наявність в обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації та проживання, на даній стадії судового розгляду є допустимим висновок щодо високої ймовірності вчинення обвинуваченими позапроцесуальних дій з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що буде перешкоджати судовому розгляду.

Всупереч доводів апеляційних скарг, за змістом оскаржуваної ухвали судом не встановлено ризику впливу на свідків та ризик знищення, приховання або спотворювання доказів у кримінальному провадженні, а, відтак, доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.

На думку колегії суддів, встановлені на даному етапі обставини не спростовують висновок суду першої інстанції про наявність ризику вчинення обвинуваченими інших кримінальних правопорушень, у тому числі і з урахуванням того, що обвинуваченим висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, які, як зазначив прокурор у клопотанні та під час апеляційного розгляду, не закінчені обвинуваченими, а тому є небезпідставним висновок суду про наявність такого ризику.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту, з урахуванням стадії судового розгляду, на даному етапі судового провадження не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до кожного з обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Згідно з п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, на переконання колегії суддів, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, суд першої інстанції на даний час дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо кожного з обвинувачених запобіжного заходу у виді застави.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які на даний час продовжують існувати, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , колегія суддів доходить висновку, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до кожного з обвинувачених іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційних скарг про зміну обвинуваченим запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, не знайшли свого підтвердження.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування не встановлені, а тому апеляційні скарги захисників до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26 квітня 2024 включно - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4