Справа №519/505/24
У Х В А Л А

09.05.2024 року м. Южне

Слідчий суддя Южного міського суду Одеської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Южне скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 від 11.03.2024 про відмову у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні,

У С Т А Н О В И В:

До Южного міського суду Одеської області надійшла скарга ОСОБА_4 про скасування постанови слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 від 11.03.2024 про відмову у визнанні потерпілою, вважає, що вказана постанова винесена незаконно, слідчий жодного разу у встановленого законом порядку скаржника не викликав та не допитував.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі.

Слідчий у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги був повідомлений належним чином, причини своєї неявки не повідомив.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував.

За таких обставин, слідчий суддя розглянув скаргу у відсутність слідчого на підставі ч.3 ст.306 КПК України.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги, дійшов наступних висновків.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги, встановив, що в провадженні ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження №0000357 від 18.11.2022 за ознаками ч.1 ст.366 КК України КК України.

11.03.2024 слідчим ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 винесено постанову про відмову у визнанні потерпілою по кримінальному провадженню ОСОБА_4 .

Так, приймаючи рішення про відмову про визнання ОСОБА_4 потерпілою у своїй постанові від 11.03.2024 слідчий ВП № 4 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області вказує, що на час прийняття слідчим цього рішення не встановлені всі обставини кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 потерпілою у цьому кримінальному провадженні. Інші підстави у постанові слідчого не вказані.

Водночас слід звернути увагу на таке.

Завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст.2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (ч.1-3 ст.55 КПК України).

На думку слідчого судді звернення ОСОБА_4 до слідчого про визнання її потерпілою містило достатні обґрунтування того, що мало місце протиправне втручання посадовцями військових органів у належне заявниці право на майно.

Щодо права заявниці на виплату:

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Заявниця є донькою загиблого військовослужбовця, та на день смерті батька навчалась на денній формі навчання КНУ імені Тараса Шевченка (довідка від 02.05.2022 № 6440), відтак підпадає під категорію «утриманці», і дані обставини підлягають перевірці слідчим у межах кримінального провадження.

Матеріали справи містять доказ того, що посадовими особами військових органів допущено неправомірне втручання у право заявниці на передбачені законом виплати у зв`язку із загибеллю її батька.

Зокрема, даний факт підтверджено довідкою від 17.10.2022 №406/914 тцк за результатами перевірки інформації ОСОБА_6 щодо можливих протиправних дій військових посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином право заявниці на передбачені законом виплати не виглядає ілюзорним, і відповідно до встановлених обставин, має місце неправомірне втручання з боку держави.

Слідчий суддя звертає увагу слідчого, що законодавець не пов`язує можливість визнання особою потерпілою у кримінальному провадженні чи навпаки з встановленням всіх обставин кримінального правопорушення.

Закон говорить про те, що потерпілою особа стає з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Тобто, висновки слідчого, на думку слідчого судді, є помилковими.

На думку слідчого судді, слідчий, передчасно, помилково дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин слідчий суддя дійшов висновку, що постанова слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 від 11.03.2024 про відмову у визнанні потерпілою винесена з порушенням норм кримінально-процесуального законодавства, в зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись ст.55, 303-307 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 від 11.03.2024 про відмову у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні задовольнити.

Скасувати постанову слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 від 11.03.2024 про відмову у визнанні потерпілим.

Зобов`язати слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 , іншого слідчого, який уповноважений здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000357 від 18.11.2022 за ознаками ч.1 ст.366 КК України, невідкладно розглянути клопотання ОСОБА_4 про залучення його в якості потерпілого, із дотриманням вимог КПК України та встановлених під час досудового розслідування обставин.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде проголошений 10.05.2024 о 11.05 год.

Слідчий суддя Южного міського суду

Одеської області ОСОБА_1