КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 26 лютого 2024 рокуклопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14грудня 2023 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6

представника

власника майна адвоката ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про арешт майна, у кримінальному провадженні № 0000849 від 24.10.2022.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просивпоновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на майно, а саме: грошові кошти у сумі 1 150 доларів США, які належать ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мобільний телефон «IPhone» ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що 14 грудня 2023 року клопотання прокурора розглянуто без участі сторін, повний текст ухвали отримано прокурором 26 грудня 2023 року (на електрону пошту офісу Генерального прокурора), апеляційну скаргу подано 28 грудня 2023 року. З цих підстав просив поновити строк на оскарження.

Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 368 КК України, санкція яких передбачає покарання в тому числі конфіскацію майна, а відтак необхідність арешту грошових коштів зумовлюється необхідністю можливої конфіскації майна як виду покарання.

Крім того, на мобільний телефон необхідно накласти арешт з метою збереження речового доказу, оскільки його у подальшому необхідно надати для експертного дослідження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення представника власника майна, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів провадження убачається, що клопотання розглянуто 14 грудня 2023 року у відсутність прокурора. У клопотанні про поновлення строку, прокурор зазначив, що повний текст ухвали отримано прокурором 26 грудня 2023 року (на електрону пошту Офісу Генерального прокурора), апеляційну скаргу подано 28 грудня 2023 року та того ж дня подано апеляційну скаргу. Колегія суддів вважає, що строк на апеляційне підлягає поновленню.

Як убачається з матеріалів судового провадження, першим відділом Управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення РФ, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 24 жовтня 2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000849, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 307, ст. 368-5 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено відповідно до наказу начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України № 49 о/с від 30.03.2021 ОСОБА_8 (0053487) обіймає посаду старшого інспектора з особливих доручень 3-го відділення (супроводження особливо важливих справ) Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

05 жовтня 2023 року ОСОБА_8 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та 06 листопада 2023 року вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 та ч. 3 ст. 307 КК України.

23 листопада 2023 року на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва здійснено обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ) під час якого виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 1150 доларів США (виявлено у зовнішній кишені чоловічого піджака, який знаходився у гардеробній кімнаті), які належні ОСОБА_8 .Окрім того, під час обшуку вилучено мобільний телефон «iPhone» ІМЕІ НОМЕР_1 належний ОСОБА_9 .

24 листопада 2024 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 вилучене під час обшуку майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

24 листопада 2023 року прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 поштою на адресу Печерського районного суду м. Києва направив клопотання про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ), з метою збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року у задоволенні клопотання відмовлено, з тих підстав, що вилучене майно не відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, оскільки, арешт на грошові кошти та телефон в силу мети арешту не підлягає накладенню, так як адвокатом доведено, що майно не співвідноситься з метою арешту, оскільки належить особі, яка немає статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

У випадку, передбаченому пунктом 3 частиною другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі й п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та конфіскації майна як виду покарання

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Крім того, в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що вказане майно набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, а відтак існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів відсутня.

у запереченнях зазначив, що майно на арешті якого наполягає прокурор, має статус тимчасово вилученого, не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

У письмових запереченнях, які подано до суду першої та апеляційної нстанції представник власника майна зазначив, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2023 зобов`язано повернути вилучене майно ОСОБА_9 , а саме грошові кошти та мобільний телефон, які є предметом даного клопотання. Також, вказав, що шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 розірваний, ще з 2018 року.

Слідчий суддя в оскаржуваному рішенні дійшов обґрунтованого висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що вилучене майно не відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, оскільки, арешт на грошові кошти та телефон в силу мети арешту не підлягає накладенню, так як адвокатом доведено, що майно не співвідноситься з метою арешту, оскільки належить особі, яка немає статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/56047/23-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_14

Провадження № 11сс/824/1194/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України