Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/217/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

законного представника неповнолітнього

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000501 від 29.08.2022 року стосовно ОСОБА_9 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2024 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вишняківка Кіровоградського району Кіровоградської області, громадянина України, учня Вишняківської загальноосвітньої філії Карлівського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст.75, 104 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України ОСОБА_9 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені програмою «Зміна про кримінального мислення».

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить змінити вирок суду в частині призначення ОСОБА_9 покарання, вказуючи на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, призначення надто суворого та несправедливого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та його особі, призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, а саме 30 годин громадських робіт.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд при призначенні ОСОБА_9 покарання не в повній мірі врахував наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, добровільне відшкодування завданого збитку, а також особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

При фактичних обставинах цієї справи та позитивних характеристиках, прокурор вважає, що неповнолітньому ОСОБА_9 можливо призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме призначення більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції ч.4 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 також просить змінити вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді 30 годин громадських робіт.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає про те, що не оспорює фактичні обставини цієї справи, разом з цим вважає, що суд при призначенні ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, в порушення вимог ст. 50 та 65 КК України, не врахував цілий ряд пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, а також позитивні характеризуючи дані, а саме те, що ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив злочин у молодому віці, свою вину визнав повністю, у вчиненому розкаявся, давав правдиві свідчення, тим самим активно сприяв слідству у розкритті злочину, добровільно відшкодував потерпілій завдані збитки.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 завдану потерпілій ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд при визначенні розміру відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, в порушення вимог ст. 23 ЦК України, а також практики Верховного суду України, яка викладена у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4, в повній мірі не врахував рівень моральних та емоційних страждань, які відчула ОСОБА_7 в результаті протиправних дій ОСОБА_9 , які у свою чергу негативно вплинули на її психоемоційний стан та звичайний спосіб життя.

Згідно з вироком, неповнолітнього ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану за таких обставин.

Так, у період часу з 18.00 по 19.00 год. 23.08.2022 року неповнолітній ОСОБА_9 прийшов до її домоволодіння, яке розташоване за адресою: по АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, діючи в умовах воєнного стану, зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 , взявши ключ від вхідних дверей, який лежав під ніжкою лави, відчинив вхідні двері, зайшов до будинку, де із сумочки, яка належить ОСОБА_7 , таємно викрав грошові кошти в сумі 1500 гривень.

Після цього, з місця вчинення кримінального правопорушення неповнолітній ОСОБА_9 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 1500 гривень.

Крім того, у період часу з 18.00 по 19.00 год. 25.08.2022 року неповнолітній ОСОБА_9 прийшов до її домоволодіння, яке розташоване за адресою: по АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, діючи в умовах воєнного стану, зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 , взявши ключ від вхідних дверей, який лежав під ніжкою лави, відчинив вхідні двері, зайшов до будинку, де із сумочки, яка належить ОСОБА_7 , повторно таємно викрав грошові кошти в сумі 1600 гривень.

Після цього, з місця вчинення кримінального правопорушення неповнолітній ОСОБА_9 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 1600 гривень.

Крім того, у період часу з 18.00 по 19.00 год. 27.08.2022 року неповнолітній ОСОБА_9 прийшов до її домоволодіння, яке розташоване за адресою: по АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, діючи в умовах воєнного стану, зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 , взявши ключ від вхідних дверей, який лежав під ніжкою лави, відчинив вхідні двері, зайшов до будинку, де із сумочки, яка належить ОСОБА_7 , повторно таємно викрав грошові кошти в сумі 1700 гривень та 250 євро, які знаходились у згортку біля телевізора, що відповідно до даних офіційного сайту Національного банку України становить 9 120 гривень 20 копійок.

Після цього, з місця вчинення кримінального правопорушення неповнолітній ОСОБА_9 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 10820 гривень 20 копійок.

Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги і заперечували проти апеляційної скарги представника ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свою та заперечували проти задоволення інших апеляційних скарг, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст. 185 КК України.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, який умисно, неодноразово, з корисливих мотивів, таємно, в період воєнного стану заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_7 , спричинивши їй матеріальної шкоди на суму 13920 грн. 20 коп.

Як пояснив ОСОБА_9 , під час апеляційного розгляду він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставини цієї справи, викладені у вироку суду не оспорює.

У апеляційних скаргах кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК України прокурором, захисником та представником потерпілої не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу ОСОБА_9 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є неповнолітнім, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , суд визнав вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

При фактичних обставинах цієї справи, позитивних характеризуючих даних ОСОБА_9 , наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, із застосуванням ст. 75 та 104 КК України, з випробуванням та з іспитовим строком на 1 рік.

На спростування доводів прокурора та захисника ОСОБА_11 щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню (ст. 69 КК України) призначення обвинуваченому ОСОБА_9 надто суворого та несправедливого покарання, без врахування пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, то колегія суддів апеляційного суду відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в такій санкції, а також може на цих підставах не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів при вирішенні питання можливості та доцільності застосування ст. 69 КК України при призначенні неповнолітньому ОСОБА_9 покарання, виходить з того, що наявність не менше двох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, не є автоматичною підставою для застосування ст.69 КК України.

Обов`язковою умовою для правомірного застосування ст. 69 КК України законодавець передбачив наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину. Ці обставини повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості злочину істотно, і такі обставини мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні і взаємодії та у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення обвинуваченому навіть мінімального покарання в межах санкції було б несправедливим.

Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст.69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Така позиція апеляційного суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в судових рішеннях (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18)

В даному випадку, сторонами не оспорюється, що ОСОБА_9 вчинив три епізоди крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_7 з проникненням у житло у короткий проміжок часу, в умовах воєнного стану, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, завдану потерпілій матеріальну шкоду, як вважає потерпіла повністю не відшкодував, розмір визначеної потерпілою моральної шкоди оспорює.

З урахуванням кількості епізодів крадіжки, а також думки потерпілої ОСОБА_7 , яка категорично заперечувала проти застосування ст.69 КК України, колегія суддів з об`єктивністю констатує, що визнання вини, розкаяння, часткове відшкодування завданої шкоди, позитивні характеристики та неповнолітній вік, не вказує про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, яке не передбачено санкцією ч. 4 ст. 185 КК України покарання.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застуванням ст. 75 та 104 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік є мінімальним, достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Порушення вищевказаних принципів при призначенні ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає, підстав для застосування вимог ст. 69 КК України немає.

Таким чином, доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_11 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував особу неповнолітнього ОСОБА_9 , визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди є необґрунтованими і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, не вбачає.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 завданої в результаті злочину моральної шкоди, в кінцевому варіанті вирішено неправильно.

Так, за змістом положень ч. 2 ст.127, ч.1, 5 та 7 ст. 128 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В даному випадку потерпіла ОСОБА_7 скористалася своїм правом і до початку судового розгляду пред`явила цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на її користь - 17 220, 20 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 10 000 грн. - моральної шкоди (т.1 а.п. 89-91).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при вирішенні цивільного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні доведено спричинення матеріальної шкоди потерпілій на загальну суму 13920, 20 грн., яка відповідно до розписки відшкодована потерпілій, у зв`язку з чим вказана сума не підлягає стягненню.

З таким висновком та доводами колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими.

Разом з цим, не погоджується з тим, що розмір моральної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_7 у сумі 2000 грн. є достатнім і відповідає критеріям розумності та справедливості.

Так, моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод цивільні позивачі мають право на справедливу сатисфакцію.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Знайкін проти України» зазначено: суд немає сумнівів щодо того, що заявник зазнав тривоги та страждань внаслідок порушення його прав, гарантованих Конвенцією, які не можуть бути адекватно відшкодовані визнанням Судом наявності порушень.

У рішенні «Кучерук проти України» (2007) Європейський суд з прав людини наголошує на ймовірнісному вимірі моральної шкоди, що, врешті-решт, як зазначається у юридичній доктрині, має спонукати вітчизняні суди замислитись над обґрунтованістю жорстких вимог, які зазвичай висуваються ними до організації доказової діяльності сторін щодо підтвердження факту завдання моральної шкоди та розміру належної компенсації.

Європейський суд з прав людини у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 р. зазначив, що моральна школа має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.

Як пояснила потерпіла ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду, в результаті вчинення злочинних дій обвинуваченим ОСОБА_9 вона пережила моральні та емоційні страждання, які призвели до негативних змін у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, тривога, емоційні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, приниження гідності, побоювання щодо майбутнього повторення події.

При таких обставинах, колегія суддів апеляційного суду з об`єктивністю констатує, що потерпіла ОСОБА_7 , має право на розумне відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Очевидно, що крадіжка майна з проникнення у житло призвели до моральних страждань ОСОБА_7 , які негативно вплинули на її психоемоційний стан та звичайний, сформований спосіб життя.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів, за результатами апеляційного розгляду дійшла висновку про наявність приводів та законних підстав для часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на її користь 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Саме такий розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер і обсяг спричинених потерпілій ОСОБА_7 страждань, на думку колегії суддів, буде відповідати принципам розумності і справедливості, у зв`язку з чим апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині вирішення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральної шкоди.

Також, необхідно зазначити, що вироком суду першої інстанції стягнуто з неповнолітнього ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду, однак під час ухвалення вироку не встановлено відомостей про наявність у нього власних коштів чи майна, достатнього для відшкодування стягнених коштів.

Відповідно до ст.1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. .

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» у справах неповнолітніх судові витрати можуть бути покладені в передбачуваному законом порядку на їх батьків (усиновителів), опікунів та піклувальників.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та відмову у задоволенні апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 .

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2024 року в кримінальне провадження № 0000501 від 29.08.2022 року стосовно ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК України - змінити в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 або у разі відсутності коштів із законного представника ОСОБА_13 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В решті вказаний вирок залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4