ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1172/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1655/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 111-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 00002447 від 19.07.2022 за частиною 1 статті 111-2 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 17.08.2024 включно.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 19.06.2024 та постановити нову, якою ОСОБА_6 визначити розмір застави.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник вказує, що повідомлення ОСОБА_6 про підозру у вчиненні злочину викладене загальними фразами, не зазначено де, в який час, спосіб, які злочинні дії були вчинені ОСОБА_6 , викликає сумніви також кваліфікація діяння за частиною 1 статті 111-2 КК України. Зазначає, що в якості доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 є лише допит восьми свідків, шість з яких є засекречені особи-конфіденти, показання яких містять протиріччя, є свідченнями з чужих слів. У зв`язку із наведеним, підозра грунтується на припущеннях, а не об`єктивних даних. ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, оскільки раніше не був судимий, одружений, на утриманні має двох неповнолітніх дітей та батьків похилого віку. До моменту затримання 17.08.2022, протягом липня-серпня 2022 року ОСОБА_6 неодноразово з`являвся на виклики до СБУ, для проведення слідчих дій. Захисник вважає, що не доведено неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, а застосування найсуворішого запобіжного заходу є незаконним та необгрунтованим.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні вимоги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам. Перевіряючи матеріали провадження, судом апеляційної інстанції встановлено, що у клопотанні про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою від 12.06.2024, яке було предметом розгляду суду першої інстанції 19.06.2024, прокурором заявлено про існування ризиків, передбачених 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України та відсутнє посилання на ризик, передбачений пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно вказав про існування ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України, однак вказана обставина в цілому не впливає на остаточні висновки суду першої інстанції, який обгрунтовано зазначив про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені особливо-тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 111-2 КК України, а саме, у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації та підтримки дій збройних формувань держави-агресора; добровільного збору, підготовки матеріальних ресурсів представникам збройних формувань держави-агресора. Санкція частини 1 статті 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Надаючи оцінку доводам захисника щодо відсутності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, суд апеляційної інстанції приймає до уваги зміст клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, обставини, які встановлені органом досудового розслідування та ставляться в провину ОСОБА_6 , запровадження на території України воєнного стану, та вважає, що ризики, передбачені пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати. Зважаючи на характер інкримінованих ОСОБА_6 дій, які відповідно до пред`явленого обвинувачення вчинялися з метою завдання шкоди Україні, шляхом налагодження співпраці з представниками збройних формувань рф, не виключена можливість обвинуваченого під загрозою можливого покарання переховуватися від суду як на території рф, так і на тимчасово окупованих територіях України, вчинити інші кримінальні правопорушення. Посилання захисника на наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків не спростовують наявних ризиків та не є достатньою гарантією належної процесуальної поведінки обвинуваченого у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу. Оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності продовження строку тримання під вартою. При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Щодо доводів захисника про необгрунтованість пред`явленої підозри, заперечення кваліфікації дій ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення, що є завданням судового провадження в суді першої інстанції. Оцінку законності отримання доказів стороною обвинувачення, їх достатності та допустимості має надати суд першої інстанції за результатами судового провадження, оцінивши всі докази як окремо так і в їх сукупності. Посилання захисника на протиріччя в показаннях свідків, до яких на думку захисника, слід ставитися критично, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції, перевіряючи ухвалу суду, постановлену в порядку статті 422-1 КПК України, позбавлений процесуальної можливості безпосередньо досліджувати докази, показання свідків, які є предметом дослідження суду першої інстанції та надавати їм оцінку до закінчення судового провадження в суді першої інстанції. З наведених підстав, суд апеляційної інстанції не вирішує питання правильності кваліфікації дій обвинуваченого органом досудового розслідування. Крім того, відповідно до статті 337 КПК України під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визначення обвинуваченому застави, враховуючи, що відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. Враховуючи обставини пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, тяжкість інкримінованого злочину, запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, висновки суду першої інстанції щодо невизначення розміру застави є мотивованими та узгоджуються з положеннями КПК України. З огляду на наведене, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали та застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: