Справа №581/454/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/259/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 581/454/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 09.09.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Калінінське Липоводолинського району Сумської області, проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки справа розглянута у відсутність потерпілого, без допиту свідка ОСОБА_10 і з`ясування обставин ДТП, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду. Також вважає необґрунтованим рішення суду щодо стягнення з нього моральної шкоди, так як його цивільно-правова відповідальність як власника т/з застрахована і мала бути стягнута зі страхової компанії, а витрати на проведення експертиз підлягають стягненню з обох учасників ДТП. Призначене покарання є надто суворим.

Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 09.09.2022 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн, із позбавленням права керувати т/з строком 1 рік 6 місяців. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_12 46549,82 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 10500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 3294,91 грн витрат на проведення експертизи, а на користь держави 7208,04 грн судових витрат для проведення судових експертиз.

Згідно вироку, 05.06.2021 близько 13 год. 5 хв. ОСОБА_11 , керуючи т/з ВАЗ 21065, р. н. НОМЕР_1 в межах населеного пункту другорядною дорогою зі сторони вул. Русанівська в с. Липова Долина Роменського району в напрямку перехрестя доріг, де вул. Роменська є головною дорогою, порушив вимоги п. 16.11 ПДР і не надав переваги в русі т/з НYUNDAY СОUРЕ, р. н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався головною дорогою, спричинивши зіткнення т/з і отримання ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Будучи неодноразово належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_11 та його захисники ОСОБА_13 і ОСОБА_14 в судові засідання не з`явились, подавши чергове клопотання про відкладення розгляду кримінального провадження, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутності сторони захисту, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону, а також не порушує права осіб на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), яке «не є абсолютним і може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, що є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 в справі «Смірнов проти України»); «саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні» (рішення ЄСПЛ від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України» і від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»), а «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання» (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах, у тому числі і на показаннях самого обвинуваченого, який у суді першої інстанції не заперечував причетність до ДТП, не оспорював фактичних обставин справи, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, вказавши, що не помітив т/з під керуванням потерпілого, який рухався із перевищенням швидкості.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_11 щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує т/з, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, вірно встановивши наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, і на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_11 поза розумним сумнівом. При цьому обставини вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, сам обвинувачений ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснював, що в цей день рухався по вул. Русанівській та під`їхав до перехрестя вулиць Русанівської та Роменської в с. Липова Долина з наміром їхати прямо, де головною дорогою є вулиця Роменська. Перешкод огляду проїзної частини не було, подивився в ліву сторону (в напрямку м. Ромни) та в праву (у напрямку центру Липової Долини). З лівої сторони транспорту не було, з правої за 100 метрів рухався автомобіль ВАЗ 21099, більше автомобілів не бачив, ще раз глянувши у ліву сторону, бо переїжджав зустрічну смугу і почав рух. Переїхав середину дороги, залишалось близько 0,5 м до з`їзду, відчув удар у автомобіль з правої сторони в праве крило.

Свідок ОСОБА_12 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, пояснила суду, що 05.06.2021 виїхали на автомобілі НYUNDAY СОUРЕ під керуванням чоловіка ОСОБА_12 від магазину «Едельвейс» в сел. Липовій Долині та попрямували в сторону с. Довга Лука додому. Доїжджаючи до перехрестя побачила автомобіль під керуванням обвинуваченого, який зупинився перед перехрестям, а потім виїхав на дорогу, де сталось зіткнення. Інших транспортних засобів не було.

Наведені вище показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 об`єктивно узгоджуються, логічно доповнюють та співпадають з іншими дослідженими у кримінальному провадженні доказами, які підтверджують факт вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а саме:

- протоколом огляду ДТП від 05.06.2021 зі схемою та фототаблицями до нього, яким зафіксовано обставини ДТП (а. к. п. 166-176, т. 1);

- протоколом слідчого експерименту від 09.07.2021 зі схемою за участі ОСОБА_12 , згідно якого потерпілий зазначив, що 05.06.2021 близько 13 години, керуючи автомобілем НYUNDAY СОUРЕ, р. н. НОМЕР_2 в напрямку с. Довга Лука зі сторони центру сел. Липова Долина. В подальшому побачив як з другорядної дороги на головну, якою він рухався, здійснює виїзд автомобіль ВАЗ 21065, не даючи йому перевагу в русі. Він натиснув на гальма, але уникнути зіткнення т/з не вдалося. Коли автомобіль, яким він керував, перебував на відстані 2,8 м до правого краю проїзної частини дороги та 80,8 м до умовної лінії орієнтиру (початок слідів гальмування), то він після обгону автомобіля ВАЗ 21099 зайняв свою смугу руху (а. к. п. 196-205, т. 1);

- протоколом слідчого експерименту від 09.07.2021 зі схемою, за участі свідка ОСОБА_12 , в якому зафіксовані обставини зіткнення т/з ВАЗ 21065 та НYUNDAY СОUРЕ 05.06.2021 (а. к. п. 206-215, т. 1);

- протоколом слідчого експерименту від 09.07.2021 зі схемою, за участі ОСОБА_11 , згідно якого т/з ВАЗ на момент зупинки перед головною дорогою перебував на відстані 6,7 м від умовної лінії перетину доріг та правим габаритом автомобіля на відстані 50 м від умовної лінії орієнтиру. В цей час водій ОСОБА_11 виявив інший автомобіль, який перебував на відстані 144 м від лінії орієнтиру, місце зіткнення т/з на відстані 2 м від правого краю проїзної частини та 45 м від лінії орієнтиру (а. к. п. 228-237, т. 1);

- висновком судово-медичної експертизи № 279 від 30.07.2021, яким встановлений ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_12 та механізм їх утворення (а. к. п. 6-8, т. 2);

- висновками експертів № СЕ-19/119-21/7842-ІТ від 29.07.2021, № СЕ-19/119-21/7840-ІТ від 28.07.2021, № СЕ-19/119-21/7841-ІТ від 30.07.2021 (а. к. п. 14-23, т. 1; а. к. п. 28-38, т. 2; а. к. п. 44-59, т. 2);

- висновком експерта № СЕ-19/119-21/8525-ІТ від 30.07.2021, відповідно якого в даній дорожній ситуації: водій автомобіля ВАЗ 21065 повинен був діяти відповідно вимог п. 16.11. ПДР, мав технічну можливість уникнути даної ДТП. З технічної точки зору в діях водія автомобіля ВАЗ 21065 вбачаються невідповідності вимогам п. 16.11, 2.3 «а», 31.1, 31.4, 31.4.1 «а» ПДР, з яких невідповідності вимогам п. 16.11 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Водій автомобіля НYUNDAY СОUРЕ, повинен був діяти відповідно вимог п. 12.3, 12.4 ПДР, мав технічну можливість уникнути даної ДТП, з технічної точки зору в його діях вбачаються невідповідності вимогам п. 12.4 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Оцінюючи досліджені вище докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, отримані в порядку встановленому КПК, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість дійти однозначного висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК (в межах пред`явленого обвинувачення).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції, розглянувши справу без участі потерпілого, не надав належної оцінки діям ОСОБА_12 як учасника дорожнього руху і наслідкам, що настали, не з`ясував хто з учасників дорожнього руху першим порушив ПДР, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і спростовуються наведеними вище доказами.

Так, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.08.2019 (справа № 13-31кс19) вказала, що «диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент ДТП». При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ч. 1-3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність): обстановку; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч. 2, загибель кількох осіб ч. 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками. Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК. Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК.

Велика Палата ВС звернула увагу на те, що склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Так, відповідно висновку експерта № СЕ-19/119-21/8525-ІТ від 30.07.2021, водій автомобіля НYUNDAY ОСОБА_12 , який рухався в межах населеного пункту по головній дорозі, мав перевагу в русі, в даній дорожній ситуації повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 ПДР (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки т/з або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) та п. 12.4 ПДР (у населених пунктах рух т/з дозволяється із швидкістю 50 км/год).

Під час проведення судової автотехнічної експертизи, експертом було зроблено висновок, що в діях водія НYUNDAY з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам п. 12.4 ПДР, які знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Цим же висновком експерта встановлено, що в даній дорожній ситуації, технічна можливість уникнути зіткнення з боку водія автомобіля ВАЗ визначалася виконанням ним вимог п. 16.11 ПДР, тобто наданням переваги в русі автомобілю НYUNDAY, який рухався головною дорогою. У зв`язку з тим, що водій автомобіля ВАЗ не надав переваги в русі автомобілю НYUNDAY і здійснив виїзд на перехрестя, чим створив умови небезпечні для руху т/з, що здійснювали рух головною дорогою, то з технічної точки зору в його діях вбачаються невідповідності вимогам п. 16.11 ПДР. Якщо б водій автомобіля ВАЗ виконав би дії, спрямовані на те, щоб надати перевагу в русі водію автомобіля НYUNDAY, який здійснював рух головною дорогою, то самого зіткнення не виникло б. Тому з технічної точки зору, невідповідності в діях водія т/з ВАЗ вимогам п. 16.11 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує т/з, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Колегія суддів приходить висновку, що саме порушення водієм ОСОБА_11 вимог п. 16.11 ПДР перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками у виді заподіяння потерпілому ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки технічна можливість для водія автомобіля ВАЗ 21065, р. н. НОМЕР_1 запобігти зіткненню з автомобілем НYUNDAY СОUРЕ, р. н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 , визначалася шляхом дотримання саме обвинуваченим вимог п. 16.11 ПДР. При цьому наявність вини іншого учасника ДТП (згідно висновку експерта № СЕ-19/119-21/8525-ІТ від 30.07.2021), не виключає вини у даному ДТП ОСОБА_11 та не звільняє останнього від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки сукупність встановлених доказів свідчить про безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням вимог ПДР та настанням даної ДТП саме з боку водія ОСОБА_11 .

Не заслуговують на увагу і доводи обвинуваченого щодо розгляду провадження у відсутність потерпілого, який з об`єктивних причин не міг брати участь в судовому розгляді, а саме у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації, оскільки сторона захисту не заперечувала щодо продовження розгляду кримінального провадження у відсутність потерпілого, що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання від 12.08.2022 (а. к. п.122, т. 2).

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду вироку і доводи обвинуваченого про те, що судом не був допитаний свідок ОСОБА_10 щодо обставин ДТП, оскільки з жодним клопотанням про виклик та допит цього свідка сторона захисту не зверталась. При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення (реалізацією) ними наданих їм прав, зокрема сторонам була надана можливість користуватись рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про безпідставне стягнення з нього, а не з страховою компанії, моральної шкоди потерпілому, то вони не заслуговують на увагу.

Зокрема, відповідно ст. 26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Потерпілий ОСОБА_12 звернувся з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_11 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. При цьому вимоги про стягнення шкоди, заподіяної здоров`ю, які є підставою для визначення розміру моральної шкоди потерпілим не пред`являлись.

Отже, вирішуючи питання про стягнення коштів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, суд першої інстанції належним чином врахував як положення ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так і допущені, в тому числі, потерпілим ОСОБА_12 порушення ПДР, дійшовши правильного висновку, що суми підлягають стягненню безпосередньо з обвинуваченого із застосуванням принципу пропорційності у співвідношенні 70 % на 30%.

Процесуальні витрати за проведення експертиз в даному провадженні стягнуто з обвинуваченого на підставі ч. 2 ст. 124 КПК, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 в цій частині є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання колегія суддів також вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, а також звільнення від його відбування.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який відповідно ст. 12 КК є нетяжким злочином, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів не перебуває, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, досудову доповідь, обставини, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обтяжуючих покарання обставин не встановив та дійшов обгрунтованого висновку про призначення основного покарання в мінімальних межах ч. 1 ст. 286 КК у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та додаткового у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на один рік шість місяців, яке на переконання колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таким чином, призначене ОСОБА_11 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», а також є необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 09.09.2022 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4