НОВОАРХАНГЕЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
09.05.2024смт. Новоархангельськ394/837/23 1-кп/394/6/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області в складі

головуючого - судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника - адвоката: ОСОБА_5

потерпілої: ОСОБА_6

представника потерпілої: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Новоархангельськ в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000854 від 08.08.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Умань Черкаської області, зареєстрований АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , освіта середня, непрацюючого, одруженого, утриманців та пільг немає, є інвалідом з дитинства, невійськовозобов`язаного, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався

у вчиненні кримінального правпорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, яка керує транспортним засобом, що смерть потерпілого, за таких обставин:

08.08.2023 року в світлу пору доби керував технічно правним автомобілем «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснював волонтерське перевезення тіл загиблих військовослужбовців Збройних Сил України, яким займається Благодійний Фонд «АССАП ЕМС Хоттабич». Рухаючись по автомобільній дорозі М-30 Стрий-Тернопіль-Дніпро-Ізварине зі сторони м. Кропивницький Кіровоградської області в напрямку м. Умань Черкаської області, водій ОСОБА_4 проявив власну необережність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, чим грубо порушив вимоги п.п 1.5., 2.3 (б, д) Правил Дорожнього руху, затверджених ПКМУ №1306 від 10.10.2001, позбавивши себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати транспортним засобом, щоб мати можливість постійно контролювати напрямок свого руху. Під час подальшого руху, близько 07:10 год. ОСОБА_4 , рухаючись у зазначеному напрямку на території Новоархангельської територіальної громади Кіровоградської області, нехтуючи елементарними вимогами забезпечення безпеки дорожнього руху, без нагальної на те потреби, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.2., 10.1., 12.1, 13.1, 13.3 ПДР України, змінив напрямок руху керованого автомобіля та виїхав на смугу зустрічного руху.

У цей час, у зустрічному напрямку зі сторони м. Умань, в напрямку м. Кропивницький, в межах своєї смуги рухався спеціальний вантажний сідловий тягач «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі із напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому вищезазначеними діями була створена аварійна ситуація та як наслідок на відстані 1,1 м до правого краю дороги та 47,7 м до дорожнього знаку №5.68 ПДР України (кілометровий стовпчик із зазначенням 600) відбулося зіткнення транспортних засобів. Після чого водій ОСОБА_4 , втративши керування своїм вантажним автомобілем, здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги, а саме ліворуч по напрямку свого руху, де автомобіль зупинився. Порушення вищезазначених вимог ПДР України ОСОБА_4 , перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із Дорожньо-транспортною пригодою, що сталась, в результаті якої пасажир автомобіля Мercedes-Benz ОСОБА_9 , згідно Висновку судово медичної експертизи № 49 від 07.09.2023 року, отримав тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до смерті останнього.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах викладених вище, визнав повністю. По суті повідомив, що він займається волонтерством, а саме перевезенням тіл загиблих військовослужбовців, того дня він їхав з напарником ОСОБА_10 тривалий час вночі, везли груз 200, поспішали поки ще не стало жарко, за кермом був він, зазначив, що мабуть заснув від перевтоми і саме з його вини сталася ДТП. Як все сталося точно не пам`ятає. Розкаявся у вчиненому, зазначив, що готовий нести призначене судом покарання та відшкодувати шкоду потерпілій на виконання заявленого цивільного позову в розмірі, який реально зможе відшкодувати, при цьому просив не позбавляти реально волі, встановити умовний термін відбування, надати можливість саме так відшкодувати шкоду та утримувати свою сім`ю.

Приймаючи до уваги, що всі учасники не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, прокурор запропонував досліджувати докази у кримінальному провадженні на підставі ч.3 ст.349 КПК України, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позицій, суд, учасникам кримінального провадження роз`яснив положення зазначеної норми закону та визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, тому суд обмежився допитом обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо речових доказів, витрат, пов`язаних із залученням експерта, матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого та дослідженням експертних висновків.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Суд вважає показання обвинуваченого правдивими і достовірними, оскільки вони детально узгоджуються між собою та в повній мірі відповідають фактичним обставинам вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами. Об`єктивних підстав ставити під сумнів свідчення допитаного в суді обвинуваченого у суду немає.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України доводиться зібраними у справі доказами, вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді реального позбавлення волі строком на 4 роки, із застосуванням додаткового покарання строком на 3 роки, щодо цивільного позову поклався на розсуд суду в межах доведенності.

Захисник обвинуваченого щодо міри покарання його підзахисному погодився із запропонованою прокурором мірою, проте просив застосувати положення передбачені ст.ст. 75.76 КК України, не застосовуючи реальне відбування покарання, цивільний позов потерпілої задовольнити в тому розмірі, в якому суд вважатиме розумним.

Потерпіла та її представник, просили призначити обвинуваченому максимальнне покарання з позбавленням права керування на максимальний строк, тобто на 8 років позбавлення волі, цивільний позов просили задовольнити в повному обсязі

При цьому, судом установлено, що обставини визнані судом як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і обов`язків.

При ухваленні вироку, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, а саме: ст. 6 Конвенції, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також рішення ЄСПЛ "Коробов проти України", "Кобець проти України", де зазначається, що при оцінці доказів, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність випливає із достатньо переконливих, чітких, узгоджених між собою висновків.

Статтею 286 КК України передбачено відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, зокрема частина 2 статті кваліфікується як діяння, що спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження чи смерть потерпілого.

Згідно постанови ПВС України №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті ", що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286 - 288, 415 КК, слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками. При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів.

Суд, заслухавши прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілої та її представника, дослідивши та проаналізувавши всі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що подія кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_4 , дійсно мала місце за обставин, викладених вище, вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена «поза розумним сумнівом».

Органами досудового розслідування було вірно кваліфіковано дії обвинуваченого і суд погоджується з такою кваліфікацією, оскільки предметом даних правопорушень є суспільні відносини у сфері безпеки дорожнього руху, додержання учасниками дорожнього руху безпечних правил експлуатації автотранспорту, як джерела підвищеної небезпеки, та додатковим об`єктом життя, здоров`я, недоторканність і безпеку людини, які визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та перебувають під особливою охороною та захистом держави, об`єктивна сторона даного правопорушення визначається трьома обов`язковими ознаками: а) суспільно небезпечним діянням (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечними наслідками; в) причинним зв`язком між діяннями і наслідками, при цьому, правопорушення вчинено з необережності, а обвинувачений є суб`єктом кримінального правопорушення.

Так, порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме п.п. 1.5., 2.3 (б, д), 1.2., 10.1., 12.1, 13.1, 13.3 ОСОБА_4 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно небезпечними наслідками, що настали - спричиненням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, які призвели до смерті.

Суд зазначає, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, завжди пов`язаний з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів, передбачених законами та іншими нормативними актами - Правилами дорожнього руху. Для кваліфікації дій винного за вказаною статтею не має значення, чи керувала особа власним транспортним засобом, який належить їй на праві власності, чи керувала транспортним засобом, який належить іншій особі, - фізичній чи юридичній, вчинила ДПТ під час роботи чи у вільний від роботи час, керувала транспортним засобом правомірно або в результаті самовільного захоплення і крадіжки, чи були в винного в момент керування транспортним засобом права водія або він не мав чи був їх позбавлений. Вищевказані обставини мають значення лише при вирішенні судом питання про відшкодування шкоди, яка завдана кримінальним правопорушенням.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд виходить з принципів законності справедливості, обгрунтованності та індивідуалізації призначеного покарання, при цьому керується вимогами ст. 65 КК України, відповідно до якої особі має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, і й виправлення засудженого.

Суд також враховує практику Верховного Суду, (постанова № 634/609/15-к від 01.02.2018 щодо дискреції), де зазначено що саме суду належать повноваження, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до абз. 17 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого. Враховуючи інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_4 , його спосіб життя, історію правопорушень, криміногенні фактори, які впливають на поведінку обвинуваченого, контроль над поведінкою і мисленням не втрачає, займається місіонерською бібілійною та волонтерською діяльністю, а також низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі можливе. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, виконання рекомендованих заходів, спрямованих на мінімізацію ризику вчинення повторного правопорушення.

При цьому, враховуючи роз`яснення, які містяться у Постанові Пленуму ВС України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд враховує особу обвинуваченого, характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, що згідно приписів ст. 12 КК України є нетяжким злочином, вчиненим з необережності. Разом з тим, злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, хоча і відноситься до злочинів вчинених з необережності, однак належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, полягає в тому, що вчинюється джерелом підвищеної небезпеки, а саме транспортним засобом і в даному випадку призвів до наслідків у виді завдання тяжких тілесних ушкоджень та середньої тяжкості потерпілим.

Крім цього, при призначенні покарання суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно ст.ст. 66, 67 КК України пом`якшуючими покарання обставинами згідно обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_4 є щире каяття, яке виразилось у тому, що обвинувачений визнав свою вину та щиро жалкує про вчинення ним кримінального правопорушення, та активне сприяння розкриттю злочину, в процесі судового розгляду справи давав правдиві показання, які посприяли органам правосуддя встановити істину по справі, він бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести покарання та виплачувати потерпілій завдану шкоду, щире вибачення у потерпілої. Обтяжуючих покарання обставин в обвинувальному акті не зазначено та судом не встановлено.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", у кожному випадку призначення покарання за ст.ст. 286-287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів.

Суд вважає, що додаткове покарання у виді позбавлення прав керування транспортними засобами в даному випадку може бути доцільним, але в мінімальному розмірі, адже на час вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_4 не перебував в стані алкогольного сп`яніння, з моменту отримання водійського посвідчення, не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, передбачених ст. 130 КУпАП, та зважаючи на ту обставину, що робота водія є основним видом його заробітку.

З урахуванням конкретних обставин, за яких відбулась дорожньо-транспортна пригода, характер допущених обвинуваченим порушень Правил безпеки дорожнього руху, їх наслідків, суд вважає необхідним, крім основного покарання призначити обвинуваченому такий вид додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Такий розмір додаткового покарання на думку суду буде повною мірою відповідати характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 286 КК надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.

Із врахуванням всіх обставин справи, призначаючи вид і міру покарання, суд оцінюючи особу обвинуваченого, який не є суспільно небезпечною особою, на обліку у лікарів - нарколога та психіатра не перебуває, має інвалідність з дитинства, вперше притягується до кримінальної відповідальності, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, щиро розкаявся, обставини вчинення кримінального правопорушення та вжиття обвинуваченим заходів для усунення негативних наслідків його вчинення, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, те, що він має міцні соціальні зв`язки, на утриманні дружину, на момент вчинення злочину не перебував у стані алкогольного сп`яніння, його ставлення до вчиненого, досудову доповідь, позицію прокурора, думку потерпілих, які просили призначити максимальне покарання, надаючи оцінку доводам сторони захисту зазначає, що обвинувачений вину у вчиненні злочину визнав повністю, у вчиненому розкаявся та сприяв у розкритті злочину, тому суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 статті 286 КК України з призначенням додаткового покарання та із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вирішуючи заявлений у даному кримінальному провадженні цивільний позов, суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до положень ч. 2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно вимог статті 129 цього Кодексу за результатами розгляду позову суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно положень ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються ЦПК України за умови, що вони не суперечать кримінальному судочинству.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України ОСОБА_9 , згідно висновку судово медичної експертизи отримав тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння та призвели до смерті останнього. Його матір`ю ОСОБА_6 заявлений позов про відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 3000000 гривень.

Згідно п.3 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 вказаної Постанови, під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральноїшкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з чч.1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, визначаючи суму моральної шкоди суд повинен виходити з того, що такий розмір має бути достатнім для покриття дійсної моральної шкоди, але не надмірним. На це звернула увагу судів Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц загальний висновок стосується будь-якої моральної шкоди. Зводиться він до того, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Суд вважає за необхідне визначити заподіяну потерпілій ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень. При цьому, суд також виходить із загальних засад кримінального провадження - принципів верховенства права, рівності перед законом і судом, принципу поваги до людської гідності, змагальності та доведеності перед судом переконливості поданих доказів та приходить до переконання, що визначений розмір завданої моральної шкоди є достатнім і співмірним.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні на залучення експертів відповідно до ст. 124 КПК України необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави, оскільки їх проведення було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його вина доведена в повному обсязі.

В даному кримінальному провадження ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда було накладено арешт на автомобілі марки «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сідловий тягач «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі із напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Крім того, необхідність забезпечення збереження речових доказів на час ухвалення судового рішення відпала, тому арешт тимчасово вилученого майна підлягає скасуванню. За вказаних обставин слід скасувати арешт, накладений на майно.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Запобіжний захід обвинуваченому у даному кримінальному провадженні обирався у виді особистого зобов`язання, термін дії якого закінчився до надходження обвинувального акту до суду, характеристики обвинуваченого є позитивні, має стійкі соціальні зв`язки, клопотань прокурора щодо обрання запобіжного заходу до суду не надходило, а тому підстав для обрання запобіжного заходу з урахуванням відсутності клопотань прокурора та призначеної міри покарання, на даному етапі судом не вбачається.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за можливе обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 127-129, 370, 373, 374, 615 КПК України, суд -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ч.3 ст.55 КК України строк додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами ОСОБА_4 обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

В силу ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням. Встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 /три/ роки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави процесуальні витрати за проведення в даному кримінальному провадженні судових інженерно-транспортних експертиз в сумі 18 641 / вісімнадцять тисяч шістсот сорок одна/ гривня 44 коп.

Скасувати накладений відповідно до ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.08.2023 року арешт на автомобіль «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , користувачем якого є ОСОБА_4 , на сідловий тягач «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі із напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що на праві власності належить ТОВ "Транс-Логістик".

Речові докази - автомобіль «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сідловий тягач «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі із напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 ,, які знаходяться на території ДРП №1 за адресою вул. Слави, 131 смт. Новоархангельськ - повернути за належністю.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 400 000 /чотириста тисяч/ гривень

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Кропивницького апеляційного суду через Новоархангельський районний суд Кіровоградської області протягом 30 днів з дня його проголошення та набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі, якщо було подано апеляційну скаргу, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст вироку негайно після проголошення резолютивної частини згідно ч.15 ст.615 КПК України вручити учасникам судового провадження.

Роз`яснити, що інші учасники судового розгляду мають право отримати копію вироку в суді. Учаснику, який не був присутній в судовому засідання, надіслати копію вироку не пізніше наступного дня.

Суддя