У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001643, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_6 ,

обвинувачений - ОСОБА_5 ,

захисник - ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено, строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня його затримання.

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Ухвалено, у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, - відмовити.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити оскаржуваний вирок та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. ст. 69, 75 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.

При прийняті рішення щодо виду й міри покарання суд першої інстанції на надав належної оцінки тим обставинам, що він добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому ОСОБА_8 у розмірі 45 000 грн., не з`ясовував, яку міру покарання потерпіла сторона вважає за необхідне застосувати до нього. Оскільки потерпілий ОСОБА_8 не вимагав від суду призначити йому покарання у виді позбавлення волі, але суд першої інстанції прийняв саме таке рішення, чим порушив не тільки його права, але і права потерпілого ОСОБА_8 , який відразу мав би можливість отримати копію вироку та звернутися до суду з новою позовною заявою, де б відповідачем був вказаний не тільки він, але і АТ «ПРОСТО страхування».

Обвинувачений також просить врахувати ті обставини, що він щиро розкаявся у скоєному, офіційно працевлаштований, проживає разом з матір`ю - пенсіонеркою, яка має ряд хронічних хвороб та потребує постійного стороннього догляду; він є непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час.

???

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

17.11.2021 р., приблизно о 07.30 год., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в світлу пору доби в м. Миколаєві, в крайній лівій смузі руху по проїзній частині вул. Пограничній, від вулиці 3 Слобідської, в напрямку вулиці Садової, при проїзді в районі нерегульованого перехрестя з вулицею 1 Слобідською, грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, а саме: рухаючись по проїзній частині вулиці Пограничної, при цьому знаходячись в стані наркотичного сп`яніння, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху та дорожньою розміткою білого кольору 1.14.1 додатку 2 Правил дорожнього руху «Пішохідний перехід», по якому рухався пішохід, проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змінам, хоча зобов`язаний був постійно її контролювати і мав таку можливість, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, не переконався, що на пішохідному переході відсутній пішохід, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух у вибраному ним напрямку, внаслідок чого допустив контактування передньою лівою частиною автомобіля, ближче до середини, з пішоходом ОСОБА_8 , який рухався по пішохідному переходу з права наліво відносно напрямку його руху.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляд черезвиросткового перелому лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, струсу головного мозку, підшкірного крововиливу правої лобної ділянки, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, неодружений, на утриманні дітей не має. Визнав обставиною, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому у розмірі 45 000 грн. та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання та можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Законодавець виділив підвищену суспільну небезпечність порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння, та посилив відповідальність для таких осіб у ст. 286-1 КК України.

Санкція ст. 286-1 ч. 1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 75 КК України (в редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий, неодружений, на утриманні дітей не має. Встановлено наявність обставини, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому у розмірі 45 000 грн. та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з тим, ОСОБА_5 , будучи в стані наркотичного сп`яніння, керував транспортним засобом, чим поставив в небезпеку не лише своє життя, але й життя інших учасників дорожнього руху, при цьому, грубо порушивши правила дорожнього руху, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті чого потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Зважаючи на викладене, позиція потерпілого, який наполягав на призові обвинуваченого до Збройних Сил України з метою відшкодування завданої йому шкоди, не має вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_5 діяння у сфері безпеки руху.

Апеляційний суд також зауважує, що застосування положень ст. 75 КК України в даному випадку, заборонено законом, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані наркотичного сп`яніння.

Пропри твердження обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, судом першої інстанції не встановлено такої пом`якшуючої покарання обвинуваченого обставини, як його щире каяття у вчиненому злочині.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював позицію, що розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак, з матеріалів кримінального провадження убачається, що вони не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_5 , намагався виправити наслідки вчиненого, які конкретні дії для цього він вживав, а тому часткове визнання обвинуваченим своє винуватості під тиском неспростовних доказів є формальним і таким, що зроблене з метою уникнення справедливого покарання.

При цьому часткове відшкодування ОСОБА_8 заподіяної шкоди під час судового провадження за своєю суттю та соціальною вагомістю не є таким, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, і саме по собі не впливають на можливість застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 офіційно працевлаштований, проживає разом з матір`ю - пенсіонеркою, яка має ряд хронічних хвороб та потребує постійного стороннього догляду, а він сам є непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не є достатніми мотивами для застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Таким чином, врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, тобто в мінімальному розмірі, що визначений санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки призначене покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3