ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Київ

справа № 317/3756/19

провадження № 51-4608 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000441, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2022 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Суд ухвалив стягнути на користь ОСОБА_9 із ТОВ Страхова компанія «Кредо» 23 071 грн у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю, а також із ОСОБА_8 - 130 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Також суд прийняв рішення щодо розподілу процесуальних витрат і долі речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 28 вересня 2019 року близько 14:10, керуючи несправним автомобілем марки «Fiat Ducato» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по проїжджій частині автодороги Бориспіль - Дніпро -Запоріжжя - Маріуполь з м. Запоріжжя у м. Маріуполь в районі 507 кілометра + 100 м, діючи зі злочинною недбалістю, порушив п.п. 10.1, 11.3, 31.1, 31.4.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) і перед зміною напрямку руху вліво для обгону пасажирського автобуса, який рухався в попутному з ним напрямку, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також у тому, що смуга зустрічного напрямку, на яку він буде виїжджати під час здійснення маневру обгону, є вільною від інших транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху свого транспортного засобу вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки ВАЗ-2102 (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_10 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири вказаного автомобіля марки ВАЗ-2102 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 загинули.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, всупереч вимогам статей 50, 65 КК України не врахував повною мірою ступеня тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків у вигляді смерті двох осіб, а також даних про особу засудженого, натомість орієнтувався переважно на думку потерпілої, у результаті чого призначив покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, а також безпідставно застосував положення ст. 75 КК України. Апеляційний суд, на думку прокурора, не зважив на допущені порушення, необґрунтовано залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Засуджений ОСОБА_8 і його захисник ОСОБА_7 просили залишити ухвалу апеляційного суду без зміни як законну, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення як необґрунтовану.

Представник потерпілої ОСОБА_6 вважав, що доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, щодо несправедливості призначеного ОСОБА_8 покарання, є слушними, тому зазначив, що слід задовольнити касаційну скаргу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій прокурор у касаційній скарзі не оспорює.

Щодо наведених у касаційній скарзі прокурора аргументів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що призвело до застосування невиправдано м`якого заходу примусу, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати цим же вимогам, а також приписам ст. 419 КПК України, а саме містити аналіз усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі, і вичерпну відповідь на кожен із них з посиланням на відповідну норму права. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке призводить до скасування судового рішення.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Зважаючи на указану мету й принципи справедливості, співмірності таіндивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до ст. 75 КК України (у редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність випливає, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та водночас належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

На ці законодавчі приписи апеляційний суд не зважив під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_8 .

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, який брав участь у провадженні в суді першої інстанції, не погодившись із вироком суду, подав на нього апеляційну скаргу з доповненнями, в якій, наводячи конкретні аргументи, просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_8 той же, що і місцевий суд, строк покарання у виді позбавлення волі, однак прийняти рішення про його реальне відбування.

Апеляційний суд, переглянувши вирок, дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно застосував щодо ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, а призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд, мотивуючи свою позицію, послався на загальносоціальну характеристику ОСОБА_8 , а саме те, що він є особою молодого віку, одружений, задіяний по роботі до відновлення споруд магістральних мереж, пошкоджених внаслідок бойових дій, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, на його утриманні перебувають батьки й бабуся, вперше притягається до кримінальної відповідальності, думку потерпілої ОСОБА_9 , котра просила призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а також на встановлені у вироку пом`якшуючі обставини - щире каяття та часткове відшкодування спричиненої потерпілій моральної шкоди. З огляду на все це, а також зважаючи на висновок органу пробації, суд апеляційної інстанції визнав вимоги прокурора необґрунтованими і відмовив у задоволенні його апеляційної скарги.

Однак у своїй ухвалі апеляційний суд не навів переконливих аргументів на спростування всіх доводів, викладених у скарзі, щодо неправильного звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а також не зважив на те, що під час призначення конкретного виду і розміру покарання та вирішення питання про можливість виправлення й перевиховання винного без його відбування врахування одних і тих самих обставин є неприпустимим.

Так, апеляційний суд формально послався на те, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення є необережним злочином (санкція ч. 3 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років). Водночас апеляційний суд не дав жодної оцінки характеру й ступеню суспільної небезпеки конкретного кримінального правопорушення проти безпеки руху, його незворотних наслідків, обсягу й змісту протиправної поведінки ОСОБА_8 , котрий грубо порушив ряд вимог ПДР, що призвело до загибелі двох людей, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Водночас поза увагою апеляційного суду залишилося й те, що ОСОБА_8 після вчинення злочину лише частково виконав своє зобов`язання щодо відшкодування потерпілій спричиненої шкоди, хоча з моменту дорожньо-транспортної пригоди минуло майже 5 років. Не зважаючи на невиконання ОСОБА_8 свого обов`язку щодо відшкодування решти заподіяної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що він бажає виправити ситуацію, а його щире каяття та відшкодування збитків є обставинами, які пом`якшують покарання.

Щодо позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то у справах цієї категорії, вона не є обов`язковою для суду, однак враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху. Тому Суд крім наведеного вище, враховує й те, що представник потерпілої під час касаційного розгляду підтримав касаційну скаргу прокурора та вважав, що звільнення ОСОБА_8 від покарання на підставі ст. 75 КК України є несправедливим, оскільки останній після перегляду вироку в апеляційному порядку припинив відшкодовувати шкоду заподіяну злочином.

Що стосується посилання апеляційного суду на перебування на утриманні ОСОБА_8 батьків й бабусі, які мають захворювання, то матеріали справи не містять жодних даних на доведення того, що він забезпечує їх засобами до існування.

З огляду на викладені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не можна вважати доцільним, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, навіть за наявності його позитивної характеристики, визнання ним своєї вини та інших вказаних вище обставин, на які послався апеляційний суд.

Отже, висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України зроблено без урахування особливостей правозастосування наведеної норми матеріального права і належним чином не вмотивовано, оскільки тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу винного та конкретні обставини кримінального провадження свідчать про неможливість його виправлення без відбування покарання, а отже їх застосування не сприятиме меті покарання.

З огляду на зазначене, ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 потрібно скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, вказані в апеляційній скарзі прокурора, й ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК України, маючи на увазі, що за тих самих фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та суперечить вимогам ст. 50 КК України.

У касаційній скарзі прокурор також навів доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років тяжкості кримінального правопорушення і його особі внаслідок м`якості. Водночас, як зазначено вище, прокурор в апеляційній скарзі не порушував питання про м`якість призначеного покарання за критеріями його виду й розміру, а лише оспорював обґрунтованість застосування положень ст. 75 КК України. Тому твердження прокурора в касаційній скарзі про невмотивованість рішення апеляційного суду в частині залишення ОСОБА_8 основного покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, - у виді позбавлення волі на строк 5 років, є неспроможними, адже в апеляційного суду не було законних підстав для погіршення становища засудженого шляхом призначення йому більш суворого покарання. Тому в цій частині касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3