ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/1590/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1383/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 6 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

05 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 08 травня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про обрання та продовження строку обраного запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 436-2 та ч. 6 ст. 111-1 КК України, задоволено.

Обрано та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів - до 06 липня 2024 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 08 травня 2024 року, якою ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою; обрати більш м`який запобіжний захід: цілодобовий домашній арешт за адресою місця реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, зазначені в ухвалі, є не підтвердженими.

Перебуваючи на свободі, ОСОБА_8 мав можливість впливу на свідків, але доказів цьому не наведено. Також, перебуваючи на свободі тривалий час після деокупації ОСОБА_8 не вчиняв ніяких інших протиправних правопорушень, у яких би він звинувачувався. Не переховувався від органів досудового слідства. Маючи можливість втекти від слідства, не зробив цього.

Також судом зазначено в ухвалі, але не достатньо взято до уваги наявність у ОСОБА_8 постійного місця проживання, його літній вік, пов`язаний із віком стан здоров`я.

Усі вищезазначені обставини, на думку захисника, є підставою для обрання ОСОБА_8 міри запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, яка підтримала вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, що відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких, а також зважаючи на вчинене діяння, та те, що ОСОБА_8 є соціально небезпечною особою, може переховуватись від органу досудового розслідування, може продовжувати вчиняти нові кримінальні правопорушення та враховуючи те, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам, та те, що він представляє підвищену суспільну безпеку, а тому є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, він може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, може незаконно впливати на потерпілих та свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, з урахуванням того, що особа не працює, неодружений, тобто відсутні міцні соціальні зв`язки, в зв`язку із чим суд вважав, що інша міра запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та його належну поведінку. Суд дійшов висновку, що вказані ризики на цей час є реальними, враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення, а також тяжкість кримінального правопорушення, характер та обставини протиправних дій, в яких ОСОБА_8 обвинувачується.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, за найтяжче з яких, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Наявність у обвинуваченого постійного місця реєстрації, його літній вік, не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ці обставини існували і на час інкримінованого йому злочину та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 08 травня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: