Справа № 307/268/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/597/23 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2023 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , України, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2023 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України в виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

На підставі ст. 74 ч. 5 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_7 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не обирався.

Цивільного позову не заявлено.

Процесуальні витрати віднесено за рахунок держави.

Речовий доказ велосипед марки «України», який знаходиться на зберіганні в потерпілої ОСОБА_8 , - повернуто обвинуваченому ОСОБА_7 як володільцю.

Речовий доказ ніж, який знаходиться на зберіганні в обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишено йому як володільцю.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

ОСОБА_7 , 04 січня 2018 року, близько 21 години, знаходячись на сходах будинку АДРЕСА_2 , під час розмови з потерпілим ОСОБА_9 , умисно наніс йому удар кухонним ножем по обличчю в область чола, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани чола, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, так як подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 6 днів, але менше 21 дня.

Крім цього, ОСОБА_7 , обвинувачується в тому, що він 27 березня 2018 року, близько 23 години, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого, діючи умисно, таємно, з корисливих спонукань, проник до підсобного приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності потерпілій ОСОБА_8 , звідки викрав велосипед марки «Україна», чорного кольору, вартістю 776 гривень, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, оскаржуваний вирок суду вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Просить суд, вирок Тячівського районного суду від 23 серпня 2023 року, яким ОСОБА_7 визнаний не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправданий, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальною правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України - скасувати в цій частині.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому за ч.3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на 3 (три) роки та на підставі ст. 75 КК України, звільнити від призначеного покарання з випробуванням та визначенням іспитового строку на 1 (один) рік і покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст.76 КК України.

Цей же вирок, в частині, де ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінальною правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень - залишити без змін.

У судовому засіданні прокурор підтримала апеляційну скаргу, а також просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 від 23.08.2023 у частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності.

Апеляційний розгляд проводиться за відсутності обвинуваченого, потерпілих неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає розгляду справи. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що: обвинувачений ОСОБА_7 вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги; виклик у судове засідання обвинуваченому надіслано відповідно до вимог закону на відому апеляційному суду адресу місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення і що він таке отримав 08.02.2024, також обвинувачений ОСОБА_7 повідомлений про час та місце апеляційного розгляду за допомогою смс-повідомлення, про що свідчить відповідна довідка про доставку SMS, однак не виявив бажання брати участь і не зацікавлений у розгляді кримінального провадження; потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 повідомлені про час та місце апеляційного розгляду, однак не виявили бажання брати участь у розгляді кримінального провадження; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від учасників судового процесу не надходило; згідно апеляційної скарги та заявленого клопотання прокурора не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, а тому його явка в судове засідання не є обов`язковою; кримінальне провадження вже тривалий час перебуває у провадженні апеляційного суду; прокурор не заперечувала щодо можливості апеляційного розгляду кримінального провадження без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу та клопотання про скасування вироку у частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та ОСОБА_7 звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, - сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на приписи ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що ґрунтується на вимогах законодавства та наявних у матеріалах кримінального провадження доказах.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування оскаржуваного вироку в частині виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальною правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, то апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 3 ст. 185 КК України, як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що вказаний злочин він не вчиняв, що велосипед у потерпілої ОСОБА_8 не викрадав, в нього була наявна стара рама велосипеда, яка належала його матері і поліцейські вилучили в нього саме цю стару раму.

На підтвердження висунутого обвинувачення була допитана потерпіла ОСОБА_10 та дослідженні документи: протокол огляду місця події від 18.07.2018, висновок судової товарознавчої експертизи №11/546 від 10.07.2018, протокол прийняття заяви від потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення від 09.04.2018.

Проаналізувавши всі наявні докази у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому вищезазначеного кримінального правопорушення не відповідають зазначеному критерію, оскільки кожен з них окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку беззаперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Таким чином, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, фактичним обставинам провадження відповідають.

В свою чергу, щодо доводів прокурора в судовому засіданні про скасування вироку у частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та ОСОБА_7 звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності, колегія суддів вважає обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинено 04 січня 2018 року. Органом досудового розслідування та судом першої інстанції його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України.

З вказаного вироку від 23 серпня 2023 року слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України повністю.

Санкція ч. 2 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

У відповідності до положень ст. 12 КК України в редакції, чинній на час розгляду апеляційної скарги, вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії кримінальних проступків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Колегія суддів вважає, що оскільки з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального проступку минуло понад 6 років, останній протягом цього періоду не ухилявся від досудового розслідування або суду, раніше не судимий - він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, таке звільнення є обов`язковим.

При вирішенні питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції недостатньо ретельно дослідив обставини, які важливі при вирішенні вказаного питання, та не дав їм належної правової оцінки, тому допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи рішення, повинен був з`ясувати думку обвинуваченого щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності і у разі його згоди звільнити від кримінальної відповідальності та закрити провадження, а при незгоді - звільнити останнього від призначеного за цією статтею покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17 (провадження № 51-3298км20) дотримання умов, передбачених ч.ч. 1-3 ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Положеннями ст. 417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Отже, беручи до уваги наведені вище обставини, апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду вважає за необхідне скасувати вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та звільнити його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст.49 КК України, - у зв`язку з закінченням строків давності, та закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 409, 417 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, скасувати.

Звільнити від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді