Справа № 366/193/19
Провадження № 1-кп/366/48/24
УХВАЛА

12.03.2024 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

захисника, адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000375, відомості про яке внесені в ЄРДР 09.06.2018 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває на розгляді кримінальне провадження № 0000375, відомості про яке внесені в ЄРДР 09.06.2018, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 08.06.2018, приблизно о 18 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Mazda» моделі «626», реєстраційний номер (Республіки Польща) НОМЕР_1 (на білому фоні), рухаючись зі швидкістю 84-87 км/год. по автомобільній дорозі сполученням Київ-Овруч в с. Обуховичі Іванківського району Київської області в напрямку м. Овруч, порушуючи вимоги пунктів 1.5 та 2.3 б), 2.3.д) та 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі Правила дорожнього руху), відповідно до яких «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.», проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно своєчасно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, у наслідок чого біля перехрестя з вулицею Братів Киричуків зазначеного села, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які рухались по зазначеній ділянці проїзної частини з права на ліво відносно напрямку руху даного транспортного засобу, чим порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечно для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень померла, а потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Під час судового розгляду, від захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання про визнання доказів недопустимими, у якому захисник просить визнати недопустимими протокол проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року та висновок експерта №12-1/2421 від 27.12.2018 року.

Клопотання обґрунтоване тим, що в протоколі проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року зазначені як поняті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які будучи допитаними у судовому засіданні пояснили, що безпосередньої участі у цій слідчій дії не брали. Протокол на підпис їм привозив обвинувачений.

Крім цього, за результатами проведення слідчого експерименту встановлено відомості про гальмівний шлях автомобіля марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 (23 метра), який, на переконання захисту, суперечить відомостям, що зазначені в схемі місця ДТП.

Тому, захисник просив визнати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом та посилаючись на сформовану ЄСПЛ доктрину «плодів отруйного дерева», також просить визнати недопустимим висновок експерта №12-1/2421 від 27.12.2018 року, в основу якого покладено відомості з протоколу слідчого експерименту від 18.12.2018 року.

07.11.2023 у задоволені клопотання відмовлено у зв`язку з його передчасністю та наголошено, що оцінку доказів та ухвалення рішення про визнання доказів недопустимими суд прийматиме в нарадчій кімнаті при ухвалені вироку.

12.12.2023, після останнього слова обвинуваченого, суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

У нарадчій кімнаті суд прийшов до висновку про те, що з учасниками кримінального провадження слід обговорити питання можливості усунення підстав визнання недопустимими висновку судового експерта від 27.12.2018 шляхом призначення повторної судової експертизи, проведення належним чином слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками кримінального правопорушення, оскільки повідомлені останнім у судовому засіданні відомості про обставини вчинення ДТП, відрізняються від тих, що зазначені у протоколі слідчого експерименту і покладені в основу висновку експерта.

18.12.2023 суд повернувся з нарадчої кімнати.

12.03.2024 прокурор ОСОБА_3 подав до суду клопотання, у якому просить призначити у кримінальному провадженні повторну судову інженерну експертизу.

Клопотання мотивоване тим, що в основу висновку первинної експертизи від 27.12.2018 покладено відомості з протоколу слідчого експерименту від 18.12.2018 та відповіді з клопотання експерта від 18.12.2018. При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що зазначені у протоколі слідчого експерименту поняті фактично участі в ході проведення слідчої дії не брали, що є порушенням процесуальних вимог.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 надіслав до суду заперечення на клопотання, у якому просив відмовити у призначенні повторної експертизи.

Заперечення мотивоване, крім іншого тим, що не вирішено питання про допустимість як доказів протоколу проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 та висновку експерта від 27.12.2018, що унеможливлює призначення повторної експертизи. Наголосив, що перед призначенням повторної судової інженерно-транспортної експертизи слід визнати недопустимими згадані докази (протокол слідчого експерименту та висновок первинної експертизи).

Прокурор у судовому засіданні просив задовольнити клопотання та призначити у кримінальному провадженні повторну судову інженерно-транспортну експертизу.

Захисник, адвокат ОСОБА_5 пояснив, що для призначення експертизи слід вирішити питання про допустимість як доказів протоколу слідчого експерименту від 18.12.2018 та висновку первинної експертизи від 27.12.2018.

Розглянувши клопотання прокурора та вислухавши думку присутніх, суд приходить до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо:

суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності;

під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу;

існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Згідно з п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.

Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження.

Відповідно до п. 11 згаданої постанови пленуму ВСУ, повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

Суд приймає до уваги доводи сторони захисту, викладені у запереченнях проти призначення потворної судової інженерно-транспортної експертизи в частині того, що перед призначенням повторної експертизи слід вирішити питання про допустимість як доказів протоколу слідчого експерименту від 18.12.2028 та висновку експерта від 27.12.2018.

В іншому випадку, в основу вихідних даних для призначення повторної судової експертизи буде покладено відомості, які ставляться учасниками справи під сумнів.

До виходу суду в нарадчу кімнату у задоволені клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , про визнання доказів недопустимими відмовлено за передчасність та наголошено, що питання допустимості доказів буде вирішено в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.

Ухвалюючи рішення про вихід з нарадчої кімнати, суд керувався тим, що під час перебування у нарадчій кімнаті виникла необхідність у додатковому з`ясуванні обставин, які мають суттєве значення для ухвалення у справі законного та обґрунтованого рішення, зокрема, необхідністю проведення повторного слідчого експерименту та на підставі отриманих під час його проведення відомостей призначення повторної експертизи, оскільки визнання доказів недопустимим можливо лише після з`ясування судом обставин за яких вони є недопустимими та встановлення неможливості усунути наслідки, за якими докази визнаються недопустимими (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к, постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

З огляду на заявлене прокурором клопотання про призначення повторної експертизи, надаючи оцінку доводам сторони захисту про визнання доказів недопустимими, суд приходить до висновку, що перед призначенням повторної експертизи слід вирішити питання про допустимість доказів: протоколу проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 та висновку експерта від 27.12.2018.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічна позиція відображена у ч.ч. 2, 3 ст. 17 КПК України, згідно з якою ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України визначено, що фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо є неналежними та недопустимими доказами.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Щодо підстав визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 18.12.2018, суд приходить до такого.

В основу обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покладено як доказ протокол слідчого експерименту, проведений 18.12.2018.

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту мотивовані тим, що зазначені у ньому учасники його проведення, а саме поняті ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , свідок ОСОБА_12 фактичної участі у проведенні цієї слідчої дії не брали, а підписи у протоколі цієї слідчої дії від 18.12.2018 є формальними та поставленими учасниками лише після того, як ОСОБА_4 такий протокол привіз їм особисто на підпис. Крім цього, захисник посилається на те, що ОСОБА_4 брав у цій слідчій дії участь в якості «іншої особи» і в подальшому, ці показання стали підставою для визнання його підозрюваним у кримінальному провадженні, що є недопустимим з точки зору положення п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України.

Надаючи оцінку цим доводам, суд приходить до такого.

У відповідності до положень ст. 240 КПК України слідчий експеримент є слідчою дією, яка проводиться слідчим, прокурором, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань (в редакції, чинній на час проведення слідчого експерименту).

Імперативні вимоги, яких має дотримуватись слідчий, прокурор під час проведення слідчого експерименту регламентовані ч. 7 ст. 223 КПК України, які містять, зокрема, обов`язок слідчий, прокурора запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для слідчого експерименту. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

З наданого стороною обвинувачення протоколу проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 вбачається, що він проводився за участю ОСОБА_4 (у якості іншої особи), ОСОБА_12 (у якості свідка) та ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (у якості понятих).

Метою проведення цього слідчого експерименту була перевірка і уточнення відомостей, наданих водієм ОСОБА_4 та свідком ОСОБА_12 . За результатами проведення цієї слідчої дії з`ясовано відстань від пішоходів до правого краю проїзної частини дороги, їх темп руху та відстань від початку сліду гальмування до місця наїзду. Ці відомості встановленні з показань ОСОБА_4 . Свідок ОСОБА_12 їх підтвердив. Відомостей про проведення безперервного відеозапису ходу проведення цієї слідчої дії протокол слідчого експерименту не містить.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 надали суду показання, які зводяться до того, що фактичної участі у проведенні цієї слідчої дії вони не брали, на місце ДТП 18.12.2018 для проведення слідчого експерименту не виїжджали, а протокол проведення слідчого експерименту їм на підпис приніс особисто обвинувачений ОСОБА_4 .

Суд звертає увагу, що при попередньому судовому розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не допитувались, а обвинуваченому ОСОБА_4 та свідку ОСОБА_12 запитання стосовно проведення слідчого експерименту не ставились.

Стороною обвинувачення наданих суду показань обвинуваченого та зазначених свідків не спростовано, клопотань в порядку ст. 333 КПК України про проведення слідчих дій не заявлено, а тому, отримані судом показання не ставляться під сумнів та приймаються до уваги.

Таким чином, сам факт проведення слідчого експерименту 18.12.2018 та відомостей, відображених у протоколі проведення цієї слідчої дії є сумнівним і цей сумнів тлумачення на користь сторони захисту.

Слідча дія проведена органом досудового розслідування з грубим порушенням вимог КПК України, зокрема, без обов`язкової участі понятих та без проведення безперервного відеозапису ходу його проведення і усунення такого порушення на стадії судового розгляду є неможливим. Тому, протокол проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 визнається судом недопустимим доказом.

При цьому, враховуючи обов`язок суду у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод надавати відповідь на кожен аргумент учасників судового процесу, доводи сторони захисту про визнання протоколу слідчого експерименту з підстави проведення його зі ОСОБА_4 , який мав статус «іншої особи» і в подальшому отримані відомості стали підставою для визнання його підозрюваним у кримінальному провадженні суд відхиляє, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання.

В свою чергу, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права наголошує на тому, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується також із положеннями ч.3 ст.240 КПК, яка не містить заборони щодо залучення свідків для проведення слідчої дії з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 30.05.2019 у справі № 164/1457/16-к (провадження № 51-8008 км18).

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття, слід звернути увагу на таке.

З аналізу матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що відомості в ЄРДР за ч. 2 ст. 286 КК України про ДТП, яка мала місце 08.06.2018 внесені за фактом кримінального правопорушення, а не безпосередньо про те, що винуватцем цієї пригоди є ОСОБА_4 .

Ознакою суб`єктивної сторони вчинення цього кримінального правопорушення є необережність, відповідно, для встановлення фактичних обставин справи та з`ясування, чи винен ОСОБА_4 у вчиненні цього кримінального правопорушення, підлягає проведенню ряд слідчих дій та судових експертиз.

Як слідує зі змісту протоколу слідчого експерименту від 18.12.2018, ОСОБА_4 , викладаючи власну версію щодо обставин ДТП, надавав відомості про обставини, за яких він допустив наїзд на пішоходів, показав місце наїзду на них та швидкість їхнього руху в момент переходу проїзної частини дороги, відповідно, на цій стадії проведення досудового розслідування судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що слідчий наперед знав про наявність в діях ОСОБА_4 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у ситуації, що склалася.

Оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту (за умови визнання його допустимим доказом), слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_4 , або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП. Крім цього, стороною захисту не доведено і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що слідчий станом на час проведення слідчого експерименту (18.12.2018) мав всі підстави вважати, що ОСОБА_4 надалі буде визнаний підозрюваним, оскільки як вбачається з матеріалів справи, таке рішення прийняте слідчим лише після проведення відповідних експертиз, а тому, судом не встановлено жодного правового підґрунтя вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом з наведеної стороною захисту підстави, за умови, що така підстава є самостійною.

Також слід звернути увагу, що за умови наявності такої підстави, як самостійної, не підлягає визнання протоколу проведення слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_4 був залучений до проведення цієї слідчої дії як «інша особа», а не свідок, якому, крім іншого, роз`яснюється відповідальність за дачу неправдивих показань (ст. 383 КК України) та за відмові від їх надання (ст. 384 КК України).

Згідно з протоколом від 18.12.2018, ОСОБА_4 був ознайомлений зі своїми правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, що підтверджується його підписом, достовірність якого ніким не оспорюється, зокрема правом не свідчити проти себе, а тому, за умови дотримання органом досудового розслідування порядку проведення слідчого експерименту (його фактичного проведення на місці події за участі зазначених в ньому учасників) він би не був позбавлений можливості не свідчити проти себе.

Щодо підстав визнання недопустимим висновку судового експерта № 12-1/2421 від 27.12.2018, суд приходить до такого.

Обґрунтовуючи доводи про визнання висновку експерта недопустимим доказом, захисник обвинуваченого посилався на те, що в основу цього висновку покладено відомості, отримані в ході проведення слідчого експерименту від 18.12.2018, який є недопустимим доказом. Крім цього, захисник посилається на надання експерту вихідних даних про місце ДТП в межах населеного пункту, що стороною обвинувачення не доведено, а також на те, що у висновку експерта зазначено про отримання вихідних даних з відповіді на клопотання від 18.12.2018, яка не відкрита стороні захисту а порядку ст. 290 КПК України та відсутня в матеріалах справи.

Надаючи оцінку цим доводам, суд приходить до такого.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосовано різновид доктрини «плодів отруйного дерева».

Відповідно до цієї доктрини, недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими. Тобто, слід надавати оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними (див. рішення ЄСПЛ у справі «Хан проти Сполученого Королівства»).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 30.05.2019 у справі № 164/1457/16-к (провадження № 51-8008 км18).

Вирішуючи питання допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК.

Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК (правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими (ч. 5 ст. 101 КПК України).

З наведеного слідує висновок, що для проведення судової експертизи судовому експерту мають надаватись відомості, які містяться у відповідних доказах, зібраних органом досудового розслідування, за умови, що такі докази відповідають критерію допустимих.

В основу обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покладено як доказ висновок судового експерта № 12-1/2421 від 27.12.2018 за результатами проведення інженерно-транспортної експертизи.

З цього висновку вбачається, що в його основу покладено вихідні дані, отримані при проведенні слідчого експерименту від 18.12.2018 (п.п. 5,6 розділу ВИХІДНІ ДАНІ).

Зокрема, для проведення експертизи, експерту надано вихідні дані про: відстань від пішоходів до краю дороги в момент здійснення на них наїзду; швидкість руху пішоходів до місця наїзду; відстань від початку сліду гальмування, залишеного лівим колесом автомобіля до місця наїзду на пішоходів; ДТП мала місце в межах населеного пункту с. Обуховичі Іванківського району Київської області.

Відомості про ці дані та їх дослідження в сукупності відображені в розділі «ДОСЛІДЖЕННЯ» висновку експерта, на їх основі надано відповідь про технічну можливість водія автомобіля уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування екстреного гальмування в момент виявлення небезпеки для руху, за умови, що водій рухався на автомобілі зі швидкістю 50 км/год.

За таких обставин, доводи сторони захисту про те, що в основу висновку експерта № 12-1/2421 від 27.12.2018 покладено відомості, які відображені у протоколі слідчого експерименту від 18.12.2018 є слушними та заслуговують на увагу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення клопотання захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4 про визнання недопустимими доказами протокол проведення слідчого експерименту від 18 грудня 2018 року ( т.2 а.с. 52-55) та висновок експерта № 12-1/2421 від 27 грудня 2018 року ( т.2, а.с. 57-59).

Відомості з цих доказів не прийматимуться судом до уваги при ухваленні вироку, а також при призначені повторної судової інженерно-транспортної експертизи у разі наявності підстав для задоволення клопотання прокурора.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 87, 89, 370-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника, адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати недопустимими доказами протокол проведення слідчого експерименту від 18 грудня 2018 року ( т.2 а.с. 52-55) та висновок експерта № 12-1/2421 від 27 грудня 2018 року ( т.2, а.с. 57-59).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1