Справа № 165/2403/24
Провадження № 1-кп/156/67/24
У Х В А Л А

про закінчення підготовчого провадження і

призначення справи до судового розгляду та продовження строку тримання під вартою

13 червня 2024 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000274 від 13 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :

На підставі подання голови Нововолинського міського суду Волинської області ОСОБА_8 ухвалою Волинського апеляційного суду від 03.06.2024 у справі № 165/2403/24 була визначена територіальна підсудність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за Іваничівським районним судом Волинської області.

11 червня 2024 року з Волинського апеляційного суду до Іваничівського районного суду Волинської області надійшов обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою від 11 червня 2024 призначено підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні суд поставив на вирішення питання про призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Прокурор не заперечив проти призначення провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. На думку прокурора, кримінальне провадження за територіальністю та інстанційністю підсудне саме Іваничівському районному суду, наданий до суду обвинувальний акт відповідає вимогам закону, підстави для закриття провадження у справі відсутні, угод між сторонами кримінального провадження укладено не було; судове засідання слід здійснювати за участі прокурора, потерпілої, її предстаника, обвинуваченого та його захисника.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував проти призначення провадження до розгляду.

Захисник ОСОБА_5 також не заперечив щодо призначення справи до судового розгляду.

Потерпіла та її представник підтримали пропозицію щодо переходу до судового розгляду справи.

Вислухавши думку присутніх учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000274 від 13 березня 2024 року відносно ОСОБА_3 , додатки до обвинувального акта, суд дійшов таких висновків.

Обвинувальний акт до суду надійшов відповідно до вимог ст. 314 КПК України та за своїм змістом відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 293 КПК України до обвинувального акта додані розписки обвинуваченого та його захисника про отримання копії обвинувального акта й реєстру матеріалів досудового розслідування.

Кримінальне провадження підсудне (на підставі ухвали Волинського апеляційного суду від 03.06.2024 у справі № 165/2403/24) Іваничівському районному суду Волинської області.

Підстав для ухвалення процесуальних рішень, передбачених п. п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд не вбачає.

Порушення вимог КПК України, які б унеможливлювали призначення провадження до судового розгляду, відсутні.

Відтак, з метою забезпечення всебічності та повноти розгляду питання про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Відповідно до ст. 31 КПК України кримінальне провадження здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених законом, з викликом сторін кримінального провадження.

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ст. 27 КПК України, відсутні.

Суд, під час підготовки до судового розгляду, визначивши дату та місце проведення судового розгляду, з`ясувавши необхідність проведення судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з`ясувавши питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, вчинивши всі необхідні дії, завершує підготовку до судового розгляду.

Відповідно до ст. 316 КПК України після завершення підготовки до судового розгляду суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду.

Крім того, 13.06.2024 року на стадії підготовчого провадження представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав до суду цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_3 про відшкодування потерпілій 30 654,54 гривень матеріальної та 800 000 гривень моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

У підготовчому засіданні судом вручено копію цивільного позову стороні захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (ч.4 ст. 128 КПК України).

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ст.ст.187, 190 ЦПК України, прийнявши позовну заяву до розгляду, суд надсилає учасникам справи відповідну ухвалу, а також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. В такій ухвалі суд з-поміж іншого, зазначає про строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Цивільним позивачем була дотримана процедура подання цивільного позову у кримінальному провадженні, позовна заява за формою та змістом відповідає вимогам закону, тому суд вважає за необхідне прийняти до розгляду вказаний цивільний позов у кримінальному провадженні.

Позатим, обвинувачений ОСОБА_3 на підставі ухвали слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 15.03.2024 перебуває під вартою в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор». Строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 08.05.2024 року до 14 червня 2024 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

11.06.2024 року від прокурора ОСОБА_4 надійшло клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 ще на 60 днів.

У підготовчому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 ще на 60 днів, мотивуючи обґрунтованістю підозри ОСОБА_3 у скоєнні умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, необхідністю забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, наявністю ризиків з боку обвинуваченого в подальшому переховуватись від суду, вчиняти інші правопорушення, здійснювати протиправний вплив на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

На думку прокурора, через те, що обвинувачений не є працевлаштованим, не має міцних соціальних зв`язків, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжкого злочину обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. За твердженням прокурора, ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення хуліганства групою осіб, а також за вчинення крадіжок.

Прокурор вважав необхідним продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки (на думку сторони обвинувачення) інші, більш м`які запобіжні заходи, не здатні нівелювати існування ризиків у кримінальному провадженні з боку цієї особи.

Потерпіла та її представник підтримали заявлене прокурором клопотання про продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 вказав, що обвинувачення і підозра є необґрунтованими, оскільки наявне інше кримінальне провадження, у якому ОСОБА_3 визнаний потерпілим від дій ОСОБА_9 ; таке кримінальне провадження на даний час не закрите. Захисник вважає, що обґрунтування клопотання ризиками, які були наявні на стадії досудового слідтва, на даній стадії є недоречним. Наявність ризику переховування від суду доводить лише тяжкість покарання за інкримінований обвинуваченому злочин. Крім того, в умовах воєнного стану в країні та у зв`язку із утворенням численних блокпостів захисник обвинуваченого вважає, що ризик переховування є мізерним. Також захист просив не посилатися на судимості обвинуваченого, які той мав у минулому, і які на даний час є погашеними. Захисник також висловив думку стосовно того, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 є занадто суворим запобіжним заходом, стороною обвинувачення не доведено, а лише висунуто припущення про існування певних ризиків щодо обвинуваченого, вважав за можливе застосувати до свого підзахисного більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт із носінням електронного браслету.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілу та її представника, дослідивши матеріали клопотання дійшов такого висновку.

За змістом ч.1 ст. 92 КПК України за загальним правилом, обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Згідно з ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно зі ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому гл. 18 КПК України.

За змістом ч.3 ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Відтак, вбачається, що в межах підготовчого провадження (на підставі аналогії закону) є можливим ухвалення судом процесуального рішення про продовження строку дії запобіжного заходу.

Відповідно до ч.4 ст. 176 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України під час судового провадження запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора.

Згідно зі ст. 177 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії.

Згідно з ч.1 ст. 183 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч.1 ст. 197 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.1 ст. 199 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Оцінюючи наведені підстави для продовження у даній конкретній справі відносно ОСОБА_3 раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону). Ст. 29 Конституції України гарантується право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного у п.175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04) від 21.04.2011, де зазначено, що обґрунтована підозра - це існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти і інформація, якими сторона обвинувачення обґрунтовує причетність ОСОБА_3 до вчинення насильницького умисного тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування відображені з достатньою мірою для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom), заява № 14310/88, зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу. Як вбачається із додатків до обвинувального акта, стороною обвинувачення зібрані певні докази у кримінальному провадженні, а саме: протокол обшуку, протокол огляду трупа, протоколи огляду предмета, протоколи допитів потерпілого, свідків, протокол освідування особи на предмет виявлення видимих тілесних ушкоджень, висновки експертів. Однак ці докази мають бути досліджені на більш пізніх етапах судового розгляду справи.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_3 органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення у скоєнні умисного злочину проти життя та здоров`я особи, санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Обвинувачений, будучи молодою особою, не є працевлаштованим, не навчається, не займається суспільно-корисною діяльністю, не має міцних соціальних зв`язків, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжкого злочину обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. Суд також враховує на фоні складної суспільно-політичної обстановки в Україні, запровадженні в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України високу імовірність виїзду особи на територію, котра є тимчасово непідконтрольною державній владі України, або за межі України, що тягнутиме за собою неминуче ускладнення процедури подальшого судового розгляду кримінальної справи.

Відтак, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_3 ризику переховування від правосуддя.

Наведені прокурором доводи, на підтвердження наявності передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику, стосовно притягнення в минулому ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності є необґрунтованими, оскільки попередня судимість обвинуваченого як така, яка погашена в установленому законом порядку, не може враховуватись під час вирішення питання про продовження строку тримання обвиунваченого під вартою. Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336км17). Однак, з метою уникнення кримінальної відповідальності та призначення покарання ОСОБА_3 матиме реальну можливість в подальшому продовжувати займатися злочинною діяльністю, оскільки не має постійного місця роботи та джерела прибутку. Тому, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_3 ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також, з урахуванням того, що свідки та потерпілі у даному кримінальному провадженні судом на даний час не допитані, в разі обрання менш суворого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, ОСОБА_3 буде мати можливість незаконно впливати на свідків, яким безпосередньо відомі обставини вчинення ним кримінального правопорушення та якому відомі місця їх проживання та з якими до затримання він підтримував товариські відносини, а тому існує високий ризик здійснення на них незаконного впливу з метою давання завідомо неправдивих показань в суді.

Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Оцінюючи в сукупності особу ОСОБА_3 , обставини вчинення кримінального правопорушення, необхідність забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також доведеність прокурором наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, існування відносно обвинуваченого реальних ризиків, передбачених ч.ч. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, суд вважає, що такі обставини підстави зробити висновок, що більш м`який запобіжний захід, аніж як взяття під варту, не зможе запобігти і є недостатнім для запобігання ризикам, що існують на даній стадії розгляду справи, а тому суддя вважає за необхідне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки такий запобіжний захід є виправданим за наявності суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Разом з тим, суду не надано доказів, що дані ризики зменшилися на даний час.

Стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що рикики переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що такий запобіжний захід як інший, не пов`язаний із позбавленням волі, здатний таким запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, не пов`язаний із позбавленням волі, суд не вбачає. Застосування більш м`яких видів запобіжних заходів, зокрема, цілодобовий домашній арешт, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України, оскільки ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, суддя не визначає розмір застави останньому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 182, 183, 193-194, 196, 197, 199, 205, 331, 371, 372, 376, 395 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Прийняти до розгляду цивільний позов у кримінальному провадженні, заявлений потерпілою ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування 30 654,54 гривень матеріальної та 800 000 гривень моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відповідно цивільним позивачем та цивільним відповідачем у кримінальному провадженні № 0000274 від 13 березня 2024 року.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000274 від 13 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 11:00 год 02 липня 2024 року у приміщенні Іваничівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Незалежності, 16, сел. Іваничі Володимирського району Волинської області.

Справа розглядатиметься суддею одноособово.

У судове засідання викликати учасників кримінального провадження.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів до 11 серпня 2024 року включно.

Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 обчислювати з 13 червня 2024 року. Строк дії цієї ухвали в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою встановити до 11 серпня 2024 року включно.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1