Справа №573/2316/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/914/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.01.2024, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Сумської області, Білопільського району, с. Ободи, мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, у лікаря нарколога, психіатра на обліку не перебуває, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_7 в якій вона просила вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.01.2024, в частині призначеного обвинуваченому покарання, змінити і пом`якшити це покарання для обвинуваченого застосувавши ст. 69 КК України.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Початок відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з 07.10.2023.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 5 981,44 грн.

Скасовано накладений у кримінальному провадженні арешт на майно, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог потерпіла зазначала, що обвинувачений ОСОБА_10 повністю винав свою вину, розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину, дав кошти на поховання потерпілого ОСОБА_11 , який в день події був в стані алкогольного сп`яніння, по відношенню до обвинуваченого, який в стані алкогольного сп`яніння не був, вів себе агресивно спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Зауважувала, що ОСОБА_11 останні роки проявляв насильство відносно ОСОБА_10 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався і позитивно характеризується по місцю проживання. Також потерпіла звертала увагу, що суд не врахував того, що обвинувачений активно сприяв слідству у розкритті злочину і з`явився із зізнанням про вчинений ним злочин. Враховуючи викладене потерпіла вважала, що покарання для обвинуваченого у виді 7 років позбавлення волі надто суворе і вбачала підстави для його пом`якшення. Більше того, в суді першої інстанції вона наполягала на тому, щоб обвинуваченого суворо не карали.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 06.10.2023 у точно невстановлений у ході досудового розслідування час, у період з 11:00 до 12:00, ОСОБА_10 відпочивав на дивані в кімнаті свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У цей час до будинку зайшов ОСОБА_11 , який проживає в цьому ж господарстві, та безпричинно почав ображати ОСОБА_10 і наніс руками декілька ударів останньому по різним частинам тіла. Під час сварки ОСОБА_10 штовхнув ОСОБА_11 на диван.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині, бажаючи настання смерті потерпілого ОСОБА_11 шляхом нанесення тілесних ушкоджень, маючи реальну можливість уникнути подальшої сварки та бійки, переслідуючи злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння смерті ОСОБА_11 , бажаючи настання смерті потерпілого, 06.10.2023 у точно невстановлений у ході досудового розслідування час у період з 11:00 до 12:00 ОСОБА_10 пішов до сусідньої кімнати, де взяв до рук дерев`яну палицю, яку виявив на підлозі, розраховуючи на миттєву смерть потерпілого, усвідомлюючи те, що голова є надважливою частиною тіла для функціонування всього організму в цілому та завдання удару в область голови може спричинити миттєву смерть, а завдання множинних ударів в область голови та верхньої частини тулуба, спрямовані на порушення функцій чи анатомічної цілісності життєво важливих органів, ОСОБА_10 палицею наніс ОСОБА_11 багаточисельні удари в життєво важливі органи, а саме: по голові та верхній частині тулуба, загалом нанісши не менше 24 ударів, після цього, досягнувши своєї мети, припинив протиправні дії та покинув домогосподарство, в якому залишив лежати потерпілого. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер на місці події.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілої ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу підтримала, просила вирок суду першої інстанції змінити і призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, думки потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 , які також апеляційну скаргу потерпілої підтримали, просили задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доовди апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України до аналізу вироку суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не вдається.

Водночас, в апеляційній скарзі потерпіла просила вирок суду змінити, застосувати ст. 69 КК України, та призначити ОСОБА_10 більш м`яке покарання ніж призначив суд першої інстанції.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтом вимог колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї зальтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіхконкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання неможе вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися зурахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_10 призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі, тобто в мінімальних межах визначених санкцією ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому, судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є особливо тяжким, наслідком якого стала смерть людини, обставини, які передували вчиненню ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а саме: складні взаємовідносини, що склалися між ним і загиблим, асоціальне, образливе поводження ОСОБА_11 з обвинуваченим, які носили тривалий характер, особу загиблого та те, що конфлікт між обвинуваченим і потерпілим був спричинений неправомірною поведінкою останнього, який першим того дня його розпочав, вдаривши ОСОБА_10 по обличчю, особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, позитивно характеризується односельцями, раніше несудимий, ніде не працює, обставину, що пом`якшує покарання добровільне надання коштів на поховання. Як обставина, що обтяжує покарання судом враховано вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Також, як слідує з матеріалів справи суд першої інстанції не погодився із вказаною в обвинувальному акті такою пом`якшуючою покарання обставиною як щире каяття обвинуваченого, оскільки встановив, що в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання. Навпаки, суд першої інстанції зауважив на тому, що обвинувачений під час судового розгляду вину визнавав частково, наголошував про відсутність умислу на вбивство потерпілого та про бажання нанести йому лише синці. Але такі твердження суд першої інстанції визнав формальними, оскільки вони не підтверджуються поведінкою останнього під час судового розгляду, а тому суд дійшов висновку що вони свідчать лише про намагання уникнути суворого покарання та призначення судом більш м`якого покарання, з чим колегія суддів, за встановлених обставин, погоджується.

В обгрунтування таким висновкам суд першої інстанції слушно зауважив на тому, що саме по собі часткове визнання засудженим своєї провини під час судового провадження не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Часткове визнання ОСОБА_10 своєї вини свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Також з метеріалів справи слідує, що в суді першої інстанції прокурор і захисник просили визнати обставиною, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину. Але, на переконання колегії суддів, суд також обгрунтовано не врахував вказану обставину як пом`якшуючу покарання для ОСОБА_10 , оскільки під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам слідства і суду у встановленні істини в справі, з`ясуванні тих фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Проте, матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам слідства інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини в справі, та не вбачається, що дії обвинуваченого були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінального правопорушення.

З урахуванням цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що участь ОСОБА_10 на стадії досудового розслідування в слідчих діях і надання пояснень слідчому не доводить його активного сприяння розкриттю злочину. Натомість, з матеріалів справи слідує те, що судом першої інстанції було встановлено, що останній намагався ввести органи досудового розслідування та суд в оману в частині кількості нанесених ОСОБА_11 ударів.

Також з матеріалів справи слідує, що в суді першої інстанції захисник обвинуваченого просив суд призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, про що також вела мову потерпіла, однак вже в апеляційній скарзі.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги потерпілої, колегія суддів вважає, що підстав для застосування ст. 69 КК України, в даному кримінальноому провадженні, за встановлених обставин, в тому числі і з урахуванням наслідків від цього злочину смерть людини, немає.

Так, в поданій скарзі потерпіла наголошувала, що обвинувачений ОСОБА_10 повністю винав свою вину, розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину, дав кошти на поховання потерпілого ОСОБА_11 , який в день події був в стані алкогольного сп`яніння, по відношенню до обвинуваченого, який в стані алкогольного сп`яніння не був, вів себе агресивно спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Зауважувала, що ОСОБА_11 останні роки проявляв насильство відносно ОСОБА_10 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався і позитивно характеризується по місцю проживання. Також потерпіла звертала увагу, що суд не врахував того, що обвинувачений активно сприяв слідству у розкритті злочину і з`явився із зізнанням про вчинений ним злочин. Враховуючи викладене потерпіла вважала, що покарання для обвинуваченого у виді 7 років позбавлення волі надто суворе і вбачала підстави для його пом`якшення. Більше того, в суді першої інстанції вона наполягала на тому, щоб обвинуваченого суворо не карали.

У відповідь на такі доводи апелянта колегія суддів також враховує наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однією з засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому нормами ст. 69 КК України, положення якої покликані гуманізувати закону про кримінальну відповідальність є призначення покарання «нижче нижчого». Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Вказане узгоджується з висновками Верховного суду у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021 та у справі № 712/4384/20 від 27.04.2021.

Як слідує з матеріалів провадження, в діях обвинуваченого ОСОБА_10 встановлено склад передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України злочину, тобто умиснного протиправного заподіяння смерті іншій людині. При цьому, з врахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, які під сумнів апелянтом не ставляться, смерті потерпілого передувало нанесення йому обвинуваченим багаточисельних ударів в життєво важливі органи, а саме: по голові та верхній частині тулуба, загалом не менше 24 ударів. Також судом встановлено, що після цього, досягнувши своєї мети, обвинувачений припинив протиправні дії та покинув домогосподарство, в якому залишив лежати потерпілого і від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер на місці події.

Вказані обставини, при призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає суттєвими, оскільки навіть за умови протиправної поведінки зі сторони потерпілого в бік обвинуваченого, ніхто не має права позбавляти людину найвищої соціальної цінності життя.

Також звертає на себе увагу і кількість ударів завданих потерпілому не менше 24, які в тому числі припадали і в життєво важливий орган потерпілого голову, що безумовно свідчить про умисність дій обвинуваченого націлених саме на позбавлення життя потерпілого.

Щодо постзлочинної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 , яку також безумовно слід враховувати при призначенні особі обвинувеному покарання, то тут звертає увагу на себе той факт, що ОСОБА_10 , такиж за встановлених судом обставин, після побиття залишив потерпілого на місці події де останній і помер. Тобто, обвинувачений в ході побиття потерпілого, усвідомлюючи кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, наносити їх потерпілому не припинив та не викликав терміново швидку допомогу, аби не допустити смерті останнього.

З урахуванням встановленого, а також доводів апеляційної скарги потерпілої, колегія суддів вважає їх не достатніми для задоволення вимог апелянта.

Як йшлося вище, судом першої інстанції перелічені потерпію обставини, в ході призначення обвинуваченому покарання, враховувались, а деякі з них відкинуті судом, однак з наведення тому відповідних мотивів їх не врахування, що колегія суддів вважає обгрунтованим та не безпідставним.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції п роте, що встановлені обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 особливо тяжкого умисного злочину проти життя особи, а тому і підстав для застосуванням положень ст. 69 КК України, в даному конкретному випадку, немає.

Реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене висновок суду першої інстанції про те, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання саме у виді позбавлення волі строком на 7 років, колегія суддів вважає правильним.

Що стосується позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК Укрвїни, і не має над ними пріоритету, що судом першої інстанції виконано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому за вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог потерпілої відмовити, а вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.01.2024, слід залишити без зміни, як такий що узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.01.2024, відносно ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_10 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4