Справа № 742/925/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/335/24
Категорія - ч. 4 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000160 від 08.02.2022 року, за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Замістя, Прилуцького району, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік, якщо засуджений протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 , до вступу вироку в законну силу, не обирався.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення тяжких майнових злочинів, на шлях виправлення не став та 07.02.2023 близько 17 год 30 хв, перебуваючи в мікрорайоні військового містечка АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи повторно з корисливих мотивів з метою власного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, направлених на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, перелізши через невисокий паркан, проник на територію господарства АДРЕСА_3 , розбивши шибку дерев`яного вікна, проник до будинку, де з однієї кімнати викрав електричний дриль «Енергомаш ДУ-21500», вартістю, згідно висновку судової товарознавчої експертизи №904 від 22.02.2023 року, 379,33 грн, акумуляторну пилу «Dnipro-М RS-12», вартістю, згідно висновку судової товарознавчої експертизи №904 від 22.02.2023 року, 2232,03 грн, дві акумуляторні батареї «Dnipro-М ВР-122», вартістю, згідно висновку судової товарознавчої експертизи №904 від 22.04.2023 року, 1200 грн, зарядний пристрій марки «Dnipro-М FC-124», вартістю, згідно висновку судової товарознавчої експертизи №904 від 22.02.2023 року, 1269 грн.

Після чого, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 5 080,36 грн.

Не оспорюючи кваліфікацію дій, доведеність вини обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.

Вказує на порушення судом вимог п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення покарання №7 від 24.10.2003 року. Зазначає, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з мінімальним іспитовим строком не в повній мірі врахував його особу та конкретні обставини скоєного ним кримінального правопорушення, а саме, обвинувачений вже вшосте притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, за вчинення попередніх крадіжок йому було призначено покарання у виді штрафу, громадських робіт, обмеження волі зі звільненням від його відбуття з іспитовим строком, однак ОСОБА_7 для себе належних висновків не зробив, а за вчинення останнього злочину відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин. Звертає увагу, що обвинувачений ніде не працює, хоча є особою працездатного віку, свій матеріальний стан покращує за рахунок вчинення крадіжок. Зауважує, що судом при призначенні покарання в якості обставини, яка пом`якшує покарання, визнано добровільне відшкодування шкоди, однак повернення викраденого майна потерпілому ОСОБА_9 відбулося внаслідок розкриття злочину працівниками поліції. Переконаний, що обвинувачений виправитися без призначення покарання у виді реального позбавлення волі не зможе та буде продовжувати вчиняти злочини і наголошує на необґрунтованості застосування ст. 75 КК України та м`якості призначеного покарання.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, обвинуваченого, який наполягав на залишенні вироку суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку протиправних діянь, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, вини обвинуваченого у його вчиненні, стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, детально надавши в суді показання про обставини вчинення цього кримінального правопорушення, щиро розкаявся у скоєному.

Апеляційний суд відмічає, що доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті та встановлених судом, є правильною.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням до житла, судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку лікаря нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно, врахував обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме, щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину відносно особи похилого віку, та призначив покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків на підставі ст. ст. 75, 76 КК України.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення покарання № 7 від 24.10.2003 суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Разом з тим, при вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, підстав для застосування ст. 75 КК України судом при призначенні покарання не зазначено та не мотивовано, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Місцевим судом не враховано, що обвинувачений вже вшосте притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, за вчинення попередніх крадіжок йому було призначено покарання у виді штрафу, громадських робіт, обмеження волі зі звільненням від його відбуття з іспитовим строком, однак, ОСОБА_7 для себе належних висновків не зробив. За вчинення останнього злочину відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин. ОСОБА_7 ніде не працює, хоча є особою працездатного віку, свій матеріальний стан покращує за рахунок вчинення крадіжок.

Окрім того, при призначенні покарання судом в якості обставини, що пом`якшує покарання визнано добровільне відшкодування шкоди, проте, повернення викраденого майна потерпілому ОСОБА_9 відбулося внаслідок розкриття злочину працівниками поліції, що не свідчить про добровільне волевиявлення обвинуваченого.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його м`якість або через суворість.

У відповідності до ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Призначаючи нове покарання ОСОБА_7 , колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, вчиненим в умовах воєнного стану, наявність у діях ОСОБА_7 корисливого мотиву, конкретні обставини скоєного кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

На підставі, викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити новий узвязку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з моменту отримання копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4