УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року

м. Київ

справа № 348/1385/22

провадження № 51-3519 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Цивільний позов задоволено частково. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду ОСОБА_6 , близько 22:00 год 3 квітня 2022 року, знаходячись на подвір`ї приватного домоволодіння поруч із будинком своєї сестри ОСОБА_4 , що по АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив з останньою конфлікт, в ході якого використав заряджену мисливську рушницю «Hatsan Escort Н 112» № НОМЕР_1 . Надалі, ОСОБА_6 здійснив шість пострілів, в результаті яких з необережності, внаслідок рикошету від відмостки житлового будинку вказаного приватного домоволодіння, спричинив потерпілій ОСОБА_4 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого, прокурора та представника потерпілої залишив без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі представник потерпілої, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, порушує питання про перегляд у касаційному порядку вказаних судових рішень.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суди при призначенні покарання не врахували:

? що ОСОБА_6 вину не визнав, не розкаявся та не відшкодував потерпілій завдану шкоду;

? наявність обтяжуючих обставин, зокрема, вчинення злочину загальнонебезпечним способом, та особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також вчинення правопорушення щодо особи похилого віку та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах;

? практику Суду.

Крім того, посилається, що суди при вирішенні цивільного позову потерпілої не звернули увагу, що потерпіла тривалий час лікувалася, перенесла ряд операцій та продовжує лікування, а також не в повній мірі врахували рівень моральних страждань потерпілої.

Зазначає, що рішення апеляційного суду є не вмотивованим та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги представника потерпілої, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку в психіатричному та наркологічному кабінеті, за місцем проживання характеризується позитивно, поводить себе добре, спокійний, врівноважений, громадський порядок не порушує, одружений.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд не встановив обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а також врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, щодо особи з якою винний перебуває у близьких відносинах та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені представником потерпілої у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Щодо доводів касаційної скарги представника, що поза увагою судів залишилося те, що ОСОБА_6 вину у вчиненому правопорушенні не визнав, не розкаявся та не відшкодував потерпілій завдану шкоду, варто зазначити таке.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, взяв до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 фактично вину визнав частково, не висловлював жалю з приводу вчиненого, з потерпілою не спілкувався, вибачився перед нею тільки у судовому засіданні в судових дебатах та в останньому слові, потерпілу в лікарні не відвідував.

Крім того, судами встановлено, що обвинувачений у покритті витрат на лікування участі не приймав і лише під час розгляду справи після заявленя потерпілою цивільного позову намагався відшкодувати їй спричинену шкоду шляхом перерахування грошей поштовим переказом на її ім`я, які остання не отримувала.

Також, при призначенні ОСОБА_6 покарання, суди врахували позицію потерпілої, яка просила призначити останньому сувору міру покарання.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 128 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік (яке не є мінімальним), оскільки таке покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілого з приводу вирішення цивільного позову потерпілої

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з цим, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Отже, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, потерпілою ОСОБА_4 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд правильно задовольнив позовні вимоги потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі, а саме в розмірі коштів, витрачених потерпілою на вимушене лікування та необхідний сторонній догляд у розмірі 21460,71 грн.

Крім того, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначив, що цей суд, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої, обґрунтовано врахував фізичний біль та моральні страждання, яких потерпіла зазнала у зв`язку із отриманими травмами та порушенням її звичайного способу життя, тривалість часу, протягом якого вона лікувалася, та зважаючи на вимоги розумності та справедливості дійшов висновку про відшкодування потерпілій ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанції та вважає, що розмір моральної шкоди вказаними судами було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілої та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу представника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Решта доводів касаційної скарги представника потерпілої висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга представника потерпілої ОСОБА_5 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміні судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги представника потерпілої та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3