Справа № 303/2397/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

09.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарки судових засідань - ОСОБА_4

та учасників судового провадження : прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисниць, адвокаток ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 , та її представниці, адвокатки ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 11-кп/4806/185/23, за апеляційними скаргами, які подали перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_11 , захисниці обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокатки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2023 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, працюючого водієм вантажного автомобіля, не одруженого, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного цим вироком основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього передбачені ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вироком ухвалено цивільний позов у кримінальному провадженні, заявлений потерпілою ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_6 на суму матеріальної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в розмірі 4 296 595,24 (чотири мільйони двісті дев`яносто шість тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 24 копійки та суму 528 000,00 (п`ятсот двадцять вісім тисяч) гривень морального відшкодування, - задовольнити : стягувати з обвинуваченого ОСОБА_6 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну шкоду, заподіяну смертю потерпілого ОСОБА_14 , в розмірі 19 181,23 грн (дев`ятнадцять тисяч сто вісімдесят одну) гривню 23 копійки, щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2040 року ; та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 528 000,00 (п`ятсот двадцять вісім тисяч) гривень.

Вироком ухвалено скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2021 на транспортний засіб марки «Volkswagen Golf», 2014 р.в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , шляхом заборони користування та розпорядження вказаним майном та на змив з керма автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , змив з коробки - перемикання передач автомобіля марки «Volkswagen Golf«, 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , змив з ручки (внутрішньої) водійських дверцят марки «Volkswagen Golf», 2014 р.в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , змив з ключа запалювання автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2014 р.в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , одорологічний слід з керма автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2014 р.в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , одорологічний слід з коробки перемикання передач автомобіля марки «Volkswagen Golf«, 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , одорологічний слід з ручки ведійських дверцят автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2014 р. в, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , одорологічний слід з ключів запалювання автомобіля марки »Volkswagen Golf«, 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , резинові тапки синього кольору, зріз з подушки безпеки біля керма автомобіля марки «Volkswagen Golf«, 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , зріз з подушки безпеки біля переднього пасажирського сидіння автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , шляхом заборони користування та розпорядження.

Ухвалено речові докази: транспортний засіб марки «Volkswagen Golf», 2014 р. в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , - передати за належністю; змив з керма автомобіля, змив з коробки -перемикання передач автомобіля, змив з ручки (внутрішньої) водійських дверцят автомобіля, змив з ключа запалювання автомобіля, одорологічний слід з керма автомобіля, одорологічний слід з коробки перемикання передач автомобіля, одорологічний слід з ручки ведійських дверцят автомобіля, одорологічний слід з ключів запалювання автомобіля, резинові тапки синього кольору, зріз з подушки безпеки біля керма автомобіля, зріз з подушки безпеки біля переднього пасажирського сидіння автомобіля марки «Volkswagen Golf«, 2014 р.в. синього кольору, д.н.з НОМЕР_1 , - знищити.

Вироком ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 у дохід держави процесуальні витрати в сумі 1887,70 гривень за проведення судової авто технічної експертизи та 11249,37 гривень за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

28 вересня 2021 року, приблизно о 01 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , керуючи технічно-справним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_3 , разом з пасажиром переднього пасажирського місця ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканцем АДРЕСА_1 , рухаючись по проїзній частині другорядної вулиці Мукачівська, в населеному пункті села Великі Лучки, Мукачівського району, Закарпатської області, здійснюючи виїзд на головну дорогу АДРЕСА_2 , діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. б); 11.3.; 12.1. та 12.4. Правил дорожнього руху України, будучи самовпевненим та самонадіяним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою своїх пасажирів, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, при виборі безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та дорожні умови, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, що привело до втрати керування автомобілем та з`їзду його за межі проїзної частини автодороги вправо по ходу його руху, з послідуючим його зіткненням з бетонною опорою трансформатора. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, передній пасажир автомобіля марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер: смерть ОСОБА_14 , настала внаслідок поєднаної травми голови, грудної клітки та черева, а саме багатоуламкового перелому кісток основи та склепіння черепа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, травматичного набряку-набухання речовини головного мозку, забою органів середостіння, забою обох легень, множинних розривів печінки, селезінки, гемоперитонеуму, що призвело до травматичного шоку, що і стало безпосередньою причиною смерті.

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_15 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного обвинуваченому покарання. Апелянт зазначає, що рішення місцевого суду про застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України та призначення за таких обставин додаткового покарання у виді обмеження спеціальним правом строком на 1 рік, є невмотивованим з огляду на таке. На думку апелянта, місцевий суд, всупереч вищенаведеному, надав перевагу обставинам, які пом`якшують покарання, а саме тому, що обвинувачений щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Однак, будь-яких доказів та обставин того, що обвинувачений ОСОБА_6 щиро розкаявся, не встановлено. Так, обвинувачений ОСОБА_6 з метою формування хибної думки органу досудового розслідування з приводу своєї невинуватості спочатку взагалі не давав свідчення про обставини вчиненого кримінального правопорушення, висунув версію про те, що за кермом автомобіля перебував потерпілий ОСОБА_14 , а тому висновок про щирість каяття лише на підставі заяви обвинуваченого, яку він зачитав під час судових дебатів, є безпідставним. Апелянт зазначає, що місцевим судом не було враховано те, що обвинувачений ОСОБА_6 заподіяну шкоду потерпілим не відшкодував та не примирився з ними. Не погоджуючись з вироком, апелянт просить судове рішення скасувати, ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В апеляційній скарзі захисниці обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокатки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не погоджуючись з вироком суду у частині призначення додаткового покарання та повного задоволення цивільного позову, просять його змінити. Посилання суду на те, що обвинувачений визнав цивільний позов у повному обсязі, вважають помилковим, оскільки ОСОБА_6 визнав цивільний позов частково, тобто у межах своїх теперішніх та майбутніх фінансових можливостей, а саме: розмір моральної шкоди визнав у сумі 300000 (триста тисяч гривень), розмір матеріальної шкоди, яку обвинувачений готовий відшкодувати: 10000 (десять тисяч) грн щомісячно, що у загальному становить 2240000 (два мільйона двісті сорок тисяч) грн. Звертають увагу на те, що призначене судом додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами унеможливлює повернення обвинуваченого на попередню роботу - водія далекобійника, що є основною його діяльністю та джерелом доходу, відтак позбавлення права керування транспортними засобами перешкоджатиме виконанню оскаржуваного рішення суду в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Просять вирок змінити, обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього процесуальні обов`язки. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково: стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 300000 (триста тисяч гривень) та матеріальної шкоди у розмірі по 10000 (десять тисяч) грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2040 року, що у загальному становить 2 240000 (два мільйони двісті сорок тисяч) грн.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисниць - адвокаток ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали подану стороною захисту апеляційну скаргу та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення; прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_9 та її представниці - адвокатки ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.

Як убачається з мотивувальної частини у вироку не вказано, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_6 дії (бездіяльність), що кваліфіковані як порушення приписів передбачених п. п. 1.3; 1.5; 2.3 б; 11.3; 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України, що призвели до дорожньо-транспортної пригоди і чи знаходяться допущені ОСОБА_6 порушення правил дорожнього руху, в тому числі інкриміновані йому в обвинувачення, у причинному зв`язку з наслідками, що настали: заподіяння потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті. У вироку не наведені будь-які докази в підтвердження висновку про порушення ОСОБА_6 вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України (далі - Правил) ( т. 2, а. с. 152 -160). Зі змісту обвинувального акту (т. 1, а. к. п. 4-8) вбачається, що у ньому також не вказується, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_6 дії (бездіяльність), що кваліфіковані як порушення приписів передбачених п.п. 1.3; 1.5; 2.3 б; 11.3; 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, визнавши порушення ОСОБА_6 приписів передбачених п. 11.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не вказує на те, у чому саме полягали вчинені ОСОБА_6 дії (бездіяльність), що кваліфіковані за цим пунктом Правил, у тому числі не вказав кількість смуг руху на ділянці дороги - АДРЕСА_1 , на яку виїжджав керований ОСОБА_6 транспортний засіб.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, визнавши порушення ОСОБА_6 приписів передбачених п. 12.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км за годину, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не вказує на те, з якою саме швидкістю рухався керований ОСОБА_6 автомобіль.

Зазначивши у мотивувальній частині вироку про те, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, передній пасажир автомобіля марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер, та одночасно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, суд першої інстанції припустився суперечності у висновках, у тому числі допустив припущення, вказавши при цьому на те, «якщо вони спричинили смерть потерпілого» - дослівно по тексту мотивувальної частини вироку (т. 2, а. к. п 152-153).

При цьому колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів, передбачених ст. 373 КПК України та роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у п. 15 постанови від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку« (зі змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 1993 року № 3 та від 03 грудня 1997 року № 12 ), обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення вимог ст. 334 КПК України та роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у п. 15 постанови від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 1993 року № 3 та від 03 грудня 1997 року № 12 ), у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції не дав аналіз усім зібраним у кримінальному провадженні доказам та процесуальним рішенням, які підтверджують пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, а обмежився лише зазначенням цих доказів: витяг з ЄРДР від 28.09.2021, протокол надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 23.03.2022, протокол надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 25.03.2022, постанову заступника начальника ГУНП в Закарпатській області, начальника СУ, полковника поліції ОСОБА_16 , про визначення (зміну) групи слідчих, які здійснюють досудове розслідування від 28.09.2021, постанову начальника відділу СУ ГУНП в Закарпатській області, ОСОБА_17 про доручення слідчому проведення досудового розслідування від 28.09.2021 (т. 2, а. к. п. 158), - не вказуючи, які саме дані містяться у цих доказах.

Посилаючись у вироку на протокол огляду місця події від 28.09.2021, при цьому зазначивши, що цим доказом підтверджується те, що дорожні умови не були суттєвою причиною дорожнього-транспортної пригоди на прямій, горизонтальній ділянці дороги з асфальтобетонним сухим покриттям, без пошкоджень, двома смугами напрямків руху з осьовою роздільною лінією, на ділянці дороги у межах населеного пункту на перехресті вулиць, у темну пору доби на неосвітленій ділянці шляху, об`єкти, що обмежують оглядовість з робочого місця водія відсутні, наявні сліди зіткнення транспортного засобу з бетонною електроопорою, - суд першої інстанції не вмотивував висновок, на підставі чого дійшов таких суджень, зокрема про те, що дорожні умови не були суттєвою причиною ДТП.

У мотивувальній частині вироку суд також не вмотивував висновки про прийняття одних доказів, зокрема взяв до уваги висновок експерта № 2015 від 06.10.2021, відповідно до якого у крові ОСОБА_6 етиловий спирт не виявлено, і відхилив висновок експерта № 2/2022 від 11.02.2022, в якому зазначено, що згідно даних медичної документації, у гр. ОСОБА_6 при поступленні виявлено за допомогою алкотесту «Драгер» 0,86 проміле.

При оцінці показань експерта-токсиколога Закарпатського обласного бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_18 та висновку № 2015, судом першої інстанції не з`ясовано період часу, протягом якого у крові людини може бути наявний алкоголь з моменту його вживання.

Поряд із цим, суд першої інстанції не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_19 , зокрема про те, що при повторному проходженні ОСОБА_6 тесту на алкоголь за допомогою приладу «Драгер» у нього було зафіксовано 0,14 проміле, що призводить до висновку про допустиму кількість алкоголю у крові підозрюваного при керуванні транспортним засобом, що не тягне настання адміністративної відповідальності.

Крім того, при вмотивуванні висновків щодо розміру моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 (т. 2, а. к. п. 163 ), суд першої інстанції послався на доводи, на які потерпіла ОСОБА_9 не посилалася під час дачі показань (т. 2, а. к. п. 153 ).

Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальної шкоди - коштів на утримання малолітніх дітей у повних розмірах, взявши до уваги довідку про доходи потерпілого ОСОБА_14 за період з 12.07.2012 по 28.09.2021, суд першої інстанції не зазначив розмір цих доходів, у тому числі щомісячно, а також не навів обгрунтованих мотивів у підтвердження цих висновків.

Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції не дотримані і вимоги кримінального процесуального закону при розгляді заявленого потерпілою ОСОБА_9 цивільного позову.

При оцінці тверджень сторони обвинувачення про те, що обвинувачений ОСОБА_6 під час досудового розслідування кримінального провадження не давав свідчення про обставини вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 63 Конституції України передбачено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Вищевказане свідчить про те, що при розгляді кримінальної провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону, внаслідок чого допущена неповнота та однобічність, а також постановлено судове рішення, яке не відповідає вимогам ст. ст. 370-373 КПК України, тому колегія суддів вважає ці порушення закону істотними й такими, що відповідно до ст. ст. 407, 412, 415 КПК України тягнуть скасування вироку й направлення справи саме на новий судовий розгляд. Приймаючи рішення про направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час апеляційного розгляду кримінального провадження сторонами не заявлялись клопотання про обсяг доказів, що підлягають дослідженню апеляційним судом на підтвердження доводів апеляційних скарг.

Під час нового розгляду кримінального провадження, необхідно усунути вищевказану неповноту, ретельно дослідити зібрані органом досудового розслідування докази, дати їм відповідну оцінку, при цьому дати оцінку доводам сторони обвинувачення та захисту, викладеним в апеляційних скаргах, і у залежності від встановленого, прийняти законне та вмотивоване рішення по суті пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги, які подали перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_11 , та захисниці обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокатки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2023 року, щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 скасувати, призначивши новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: