У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000262, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2023 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Недригайлів Сумської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

представник потерпілої ОСОБА_11 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Ухвалено, строк відбування покарання рахувати з 23.10.2022 р. (часу фактичного затримання).

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_6 до набранням вироком законної сили залишити попередній тримання під вартою.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та 15 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертних досліджень в сумі 5 096,95 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції залишив поза увагою і не надав належної оцінки свідченням ОСОБА_12 в частині підстав перебування останнього та загиблого ОСОБА_13 саме у місці ДТП, а не на блок-посту.

Водночас, питання дотримання правил дорожнього руху самим загиблим внаслідок ДТП та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями загиблого та його смертю внаслідок наїзду взагалі не з`ясовувалось, ні слідчим під час досудового розслідування, ні судом у процесі розгляду справи, що напряму впливає на рівень суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_6 .

На думку захисника, суд безпідставно відхилив твердження щодо не доведення стороною обвинувачення, у встановленому чинним КПК України порядку, факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння на момент дорожнього-транспортної пригоди, що спростовується, зокрема, показаннями самого ОСОБА_6 , який зазначав, що напередодні події не вживав алкогольні напої через погіршення самопочуття внаслідок отриманих бойових поранень.

При цьому, акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1069 та виданий на його підставі висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23.10.2022 р., не є доказами в розумінні ст. 84 КПК України, у зв`язку з тим, що проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_6 було здійснено в порядку, передбаченому Інструкцією № 1452/735 09.11.2015 р., а не в порядку передбаченому КПК України, тому він не є доказом.

Апелянт також відзначає, що огляд ОСОБА_6 на стан сп`яніння проведений до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, що є порушенням вимог ст. 214 КПК України.

Разом з тим, зауважує і про те, що в порушення вказаної Інструкції, огляд проведений більш ніж через 2 години з моменту виявлення підстав для його проведення, із використанням приладу, який проходив калібрування поза межами річного строку, що передбачає визнання такого огляду недійсним.

Незважаючи на те, що у судових дебатах сторона захисту просила суд визнати щире каяття ОСОБА_6 , як обставину, яка пом`якшує покарання, а ОСОБА_6 своєю поведінкою у судовому процесі явно довів факт свого розкаяння, суд не мотивував у своєму рішенні, чому не визнав цю обставину, як пом`якшуючу.

Захисник відзначає, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 об`єктивно не підтвердили факту перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, а лише висловили такі суб`єктивні припущення, які іншими допустимими доказами не доведені.

На думку сторони захисту, суд обґрунтував вирок суперечливими доказами, що не ґрунтуються на об`єктивних обставинах справи та, як наслідок, не доводять факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. Тому, у цій частині вирок не відповідає вимогам ст. 373 КПК У країни.

До того ж, викладене у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не містить зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотивів неврахування окремих доказів, тобто не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, що відноситься до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та відповідно до ст. ст. 409, 411, 412 КПК України, є підставою для скасування вироку.

Разом з тим, виходячи з обставин події, явної неповноти досудового розслідування, допущеної слідчим під час досудового розслідування даного кримінального провадження, єдиним способом усунення такої неповноти було проведення слідчих дій у порядку передбаченому ч. 3 ст. 333 КПК України та призначення у справі повторної судової автотехнічної експертизи в порядку ст. 332 КПК України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 вважає, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_6 вчинив злочин через свою безвідповідальність та зухвалість, оскільки, будучи військовослужбовцем, самовільно покинув місце несення служби та замість виконання своїх посадових обов`язків зловживав алкогольними напоями, що призвело до трагедії. Не враховано і того факту, що злочин скоєний на блок посту, що суттєво посилює вину, оскільки водій на під`їзді до блок посту повинен був зупинитись.

Також відзначає, що обвинувачений в судовому засіданні не визнавав факту вчинення злочину, а саме до кінця заперечував факт вживання алкоголю та обставини справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор просить у її задоволенні відмовити, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за контрактом та перебуваючи на посаді командира взводу управління 1 протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , 23.10.2022 р. близько 01.40 год., у порушення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в темну пору доби, рухався по сухій, асфальтованій проїжджій частині автодороги Т-1509 «Березнигувате-Баштанка», в напрямку від смт. Березнегувате до м. Баштанка, в районі блокпосту біля вул. Промислової, при в`їзді до м. Баштанка, на території Баштанського району Миколаївської області, яка має дві смуги, призначені для руху в двох напрямках (по одній в кожному напрямку), грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.3, 13.1, 13.3, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно, не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, при виявлені зліва від напрямку свого руху (зустрічній смуги для руху) пішоходів, яких водій об`єктивно був спроможний виявити, оскільки не мав перешкоди у видимості проїзної частини дороги по напрямку руху, а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які несли військову службу біля блокпосту, не дотримався безпечного інтервалу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди у виді пішоходів, продовживши рух та здійснив наїзд на ОСОБА_13 , в результаті чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, військовослужбовець, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, обставини скоєного кримінального правопорушення, думку прокурора та потерпілої. Встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання безпосередня участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, учасників кримінального провадження на підтримку поданих апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій вірні, ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Доводи, зазначені захисником про те, що суд першої інстанції належним чином не врахував поведінки потерпілого та його місцезнаходження по відношенню до меж проїжджої частини, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими виходячи з такого.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: діяння порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту; наслідки у вигляді заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження; причинний зв`язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту і зазначеними у статті наслідками.

Питання про відповідальність за заподіяні через порушення Правил дорожнього руху наслідки може бути поставлено і позитивно вирішено судом лише тоді, коли вони були необхідними, закономірними результатами вчиненої особою дії, мали у ній своє підґрунтя.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю викликають настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи за наявності в неї умислу чи необережності, ставляться їй у провину.

Використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє встановити, що у процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок з необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не знаходиться стосовно нього у випадковому відношенні. Діяння повинно породжувати наслідки як результат негативного, руйнівного впливу на об`єкт кримінально-правової охорони, коли діяння є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду вплітаються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи. Порушення Правил дорожнього руху пішоходом не виключає кримінальної відповідальності водія транспортного засобу, який порушив ці Правила, спричинив пішоходу фізичну шкоду, і порушення водієм Правил дорожнього руху є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків, перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку.

У сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту треба розрізняти необхідні, тобто ті, які підпорядковані закономірностям зовнішнього світу, і випадкові наслідки. Якщо до розвитку подій доєдналися дії потерпілих, суд має з`ясовувати, чи справили їх дії такий вплив на розвиток причинно-наслідкового зв`язку, в результаті якого заподіяні наслідки не випливають з необхідністю з дії іншого учасника ДТП, отже наслідки виникають під впливом іншого ланцюга причинності.

При цьому юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджує експерт у галузі автотехнічних досліджень. Суд, спираючись на висновки експерта, за кримінально-правовими правилами оцінки встановлює необхідний причинний зв`язок, що існує між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознака об`єктивної сторони кримінального правопорушення, встановлює, діяння якого учасника ДТП є головною умовою заподіяння наслідків.

Ураховуючи складність визначення універсального алгоритму встановлення причинного зв`язку між порушенням нормативних вимог та настанням шкідливих наслідків, позаяк в кожному конкретному випадку цей зв`язок ускладняється і зумовлюється значною кількістю різноманітних чинників (зміст, комбінації та послідовність виникнення яких майже завжди є унікальною), оцінці в кримінальному провадженні підлягають найбільш значущі особливості, на які потрібно зважити для встановлення необхідного причинного зв`язку як складової підстави кримінальної відповідальності. Суд з`ясовує характер порушень, які допустив кожен із учасників дорожньо-транспортної пригоди, а також, чи не було причиною порушення Правил дорожнього руху одним із них, їх недодержання іншим.

За висновком судової авто технічної експертизи по дослідженню механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди № 22-1155 від 13.12.2022 р., який було досліджено судом першої інстанції та покладено в основу вироку, дії водія автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що передували дорожньо-транспортній пригоді, не відповідали вимогам п. п. 10.1, 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху. Невідповідність дій водія автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вимогам п. п. 10.1, 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

За умов, приведених у постанові про призначення експертизи та матеріалах кримінального провадження, належним та своєчасним виконанням вимог п. п. 10.1, 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху, водій автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_2 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді.

Недотримання вказаних вище правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_6 судом першої інстанції обґрунтовано визнані причиною (головною умовою) заподіяних наслідків. Установлений у цьому провадженні необхідний причинний зв`язок резонно покладений судом в обґрунтування доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Апеляційний суд зважає на те, що за встановлених в цьому провадженні обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що причиною дорожньо-транспортної пригоди і заподіяних наслідків є дії обвинуваченого ОСОБА_6 , який рухався усупереч встановленим вимогам Правил дорожнього руху щодо проїзду блок-посту, що і призвело до заподіяння смерті військовослужбовцю ОСОБА_13 унаслідок наїзду на нього транспортним засобом.

Досліджені судом докази поза розумним сумнівом свідчать про те, що в цьому провадженні йдеться про такий причинний зв`язок, який відображує закономірності розвитку події, де заподіяна ОСОБА_6 шкода є наслідком не випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюгів, а закономірним результатом його діяння, відображає такий розвиток подій, за якого обвинувачений здатний їх передбачити.

Відповідно до п. 1.4 Правил дорожнього руху ОСОБА_13 вправі був розраховувати, що водій ОСОБА_6 буде уважним, стежитиме за дорожньою обстановкою, реагуватиме на її зміну, не створюватиме своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, дотримуватиметься вимог дорожніх знаків 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» та 3.41 «Контроль» розділу 33 Правил дорожнього руху, а саме: «Забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), не здійснюватиме проїзд без зупинки перед контрольними пунктами. А при відновленні руху після зупинки або при зміні напрямку руху, відповідно до п. 10.1 Правил дорожнього руху, переконається, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжиє заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

За наведеного, суд першої інстанції, оцінивши докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

З приводу доводів сторони захисту щодо відмови у проведенні повторної судової авто технічної експертизи, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 26 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За змістом п. 8 ч. 3 та п. 2 ч. 4 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді, суду докази.

Згідно з ч. 4 ст. 46 КПК України, захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

За положеннями ч. 1 ст. 243 КПК України експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.

Частиною 1 ст. 332 КПК передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Положення КПК України, якими врегульовано статус сторін кримінального провадження та порядок зібрання доказів, свідчать, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мають право у змагальній процедурі самостійно визначати, які докази слід надати для обстоювання своєї позиції перед судом.

Водночас, з огляду на наведені положення закону, сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно залучити експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі з метою усунення наявних, на їх думку, протиріч, проте, як убачається з матеріалів провадження, не скористалася таким правом.

Так само апеляційний суд вважає неспроможними твердження адвоката ОСОБА_7 про необхідність проведення додаткових слідчих дій у порядку ст. 333 КПК України, оскільки відповідне клопотання було належним чином перевірене судом першої інстанції, який, в ухвалі від 06.10.2023 р. зазначив, що сторона захисту не скористалась своїм правом на звернення з клопотанням про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого та свідка під час проведення досудового розслідування, і не навела вагомих причин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 333 КПК України, з яких не були здійсненні належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування. При цьому, на думку суду, така позиція сторони захисту свідчить про затягування розумних строків розгляду даного кримінального провадження, що порушує законні права та інтереси як і обвинуваченого так і потерпілих.

При цьому, апеляційний суд відзначає, що ОСОБА_6 , протягом досудового розслідування та під час судового розгляду був представлений одразу кількома професійними адвокатами, які обізнані про свої процесуальні права, серед яких широкий спектр прав, якими КПК України наділяє сторону захисту, у тому числі і правом заявляти клопотання про проведення експертиз та додаткових слідчих дій, реалізація яких здійснюється виключно на власний розсуд відповідно до обраного способу захисту інтересів підозрюваного.

Стосовно тверджень сторони захисту щодо порушення порядку виявлення стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_6 , апеляційний суд виходить з наступного.

Так, приписами ст. 91 КПК України установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК України).

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК України, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження.

Отже, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи з положень ст. ст. 84, 92, 94 КПК України.

Водночас, порядок виявлення у водіїв алкогольного сп`яніння регламентується відповідною Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р. № 1452/735.

На виконання вимог вказаної інструкції ОСОБА_6 був доставлений для проведення огляду на стан сп`яніння до Миколаївського обласного наркологічного диспансеру КНП «МОЦПЗ» Миколаївської обласної ради. За результатом медичного огляду та лабораторного дослідження крові було виявлено перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується відповідним висновком цієї установи № 1069 від 23.10.2022 р., копією результату токсикологічного дослідження № 1921, відповідно якому, при токсикологічному дослідженні біологічного матеріалу (крові) ОСОБА_6 виявлено етанол в концентрації 1,78 г/л (%), а також чеками Газоаналізатора Drager Alcotest 6810, під час проведення тестування ОСОБА_6 на алкоголь 23.10.2022 року о 05.19 год. та о 05.27 год., відповідно яким, результат тесту склав 1,19% та 1,31% проміле, відповідно.

Дослідивши наведені докази суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, проведення огляд ОСОБА_6 на стан алкогольного сп`яніння було проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння недопустимим доказом.

За наведеного, апеляційний суд вважає, що факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння доведено належними і допустимими доказами, що також узгоджується як з показаннями самого ОСОБА_6 , так і свідка ОСОБА_16 .

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку сторони захисту, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги захисника є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції, з достатньою повнотою, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, військовослужбовець, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, обставини скоєного кримінального правопорушення, думку прокурора та потерпілої. Встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання безпосередня участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Апеляційний суд вважає, що, при призначенні покарання судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, в тому числі і грубого порушення правил дорожнього руху, що призвело до смертельних наслідків.

Стосовно невизнання щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., під щирим каяттям обвинуваченого розуміється суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

При вирішенні вказаного питання, апеляційний суд виходить з того, що під час судового розгляду обвинувачений визнав свою вину у вчиненому, за обставин встановлених судом лише частково, заперечуючи факт вживання алкогольних напоїв, не бажаючи при цьому виправити ситуацію, що склалася, оскільки протягом досудового розслідування та судового розгляду будь-якої шкоди потерпілій не відшкодував, що, на думку апеляційного суду, не свідчить про наявність в діях обвинуваченого щирого каяття.

З урахуванням викладеного, а також положень ст. 3 Конституції України, відповідно яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, підстав вважати призначене покарання у виді 8 років позбавлення волі занадто м`яким чи суворим, не вбачається, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на викладене, доводи потерпілої та захисника, наведені в апеляційних скаргах, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості чи суворості, тобто про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги захисника та потерпілої задоволенню не підлягають, вирок суду є законним і підстав для його зміни чи скасування, як того просять апелянти, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3