ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №619/140/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/762/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.ч. 1, 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА

Іменем України

28 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора Дергачівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 задоволено та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 17 березня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт відмолено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу судді Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі домашній арешт.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що «розумність» строку тримання під вартою як і своєчасного розгляду кримінального провадження судом, вже давно порушені, оскільки з моменту затримання підозрюваного у скоєнні злочину ОСОБА_9 , 22 червня 2020 року та обрання стосовно останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, минуло вже три з половиною роки. Протягом перебування під вартою ОСОБА_7 суть судових засідань зводиться лише до розгляду клопотань прокурора про продовження терміну запобіжного заходу, а не розгляду справи по суті, при цьому, до цього часу представник державного обвинувачення не забезпечив явки у судові засідання потерпілого, представника потерпілого, свідків, у той же час наполягаючи на їх безпосередньому допиті у суді. Судом не вжито заходів щодо своєчасного розгляду справи по суті.

Захисник зазначала, що у поданні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 наведений лише стандартний перелік ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але жоден з них не містить будь-якого обґрунтування, про що неодноразово робились заяви під час судових засідань, як самим обвинуваченим ОСОБА_9 , так і його захисником.

Судом не взято до уваги заперечення обвинуваченого проти продовження терміну тримання під вартою, у яких він посилався на тяжкі сімейні обставини, пов`язані з необхідністю надання допомоги батькам, які є пенсіонерами, особами з інвалідністю. Зокрема, батько обвинуваченого ОСОБА_10 у грудні 2023 року переніс складну операцію на серці.

Поряд з цим, сам обвинувачений ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, він є інвалідом з дитинства та, згідно наданої у судовому засіданні 09.09.2022 медичної довідки, у 2020 році мав проходити медичне обстеження з приводу підтвердження інвалідності, що стало неможливим у зв`язку з утриманням в умовах слідчого ізолятора.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області та змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, на домашній арешт або особисте зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважав рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не оцінив в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

Обвинувачений зазначав, що його стан здоров`я погіршився, оскільки він має хронічні захворювання і знаходиться в умовах СІЗО понад 40 місяців. Крім того, він має міцний соціальний зв`язок, а також хворих батьків інвалідів, які потребують його допомоги; офіційно працевлаштований та будучі у 2023 році на домашньому арешті працював по відновленню міста Харків та області від окупантів та їх дій.

Крім того, зазначав, що має гарну репутацію на роботі, за місцем проживання, та бажає поновити ряди захисників Батьківщини з перших днів вторгнення окупантів.

Мав судимості більше ніж 13 років тому, після чого не мав навіть адміністративних порушень та штрафів; дотримувався всіх умов застосованих запобіжним заходом, являвся на всі слідчі та судові дії. Інших кримінальних правопорушень не має, майнової шкоди не має.

Крім того вважав, що під час підготовчого судового засідання було встановлено підстави для прийняття рішень, передбачених п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 121 КК України, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, та взяв до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій, тобто існує ризик переховування від суду.

Колегія суддів вважає доведеним існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою, та вважає що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не забезпечить запобіганню ризиків, зазначених в клопотання прокурора.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, за найтяжче з яких законом передбачено покарання позбавлення волі на строк до десяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Судом першої інстанції досліджувалася можливість застосування відносно ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, та зроблено висновок про відсутність таких підстав, з яким погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції, а тому доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.

Щодо доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого стосовно стану здоров`я ОСОБА_7 , який погіршився та необхідності отримання ним курсу медичного лікування, то суду апеляційної інстанції не надано медичного висновку, згідно з яким утримання ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора неможливе. Судом апеляційної інстанції також не встановлено обставин, які б унеможливлювали тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, батьків похилого віку, які потребують уваги обвинуваченого, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Апеляційний суд вважає за необхідне рекомендувати суду першої інстанції звернути увагу на необхідність дотримання принципу розумних строків у даному кримінальному провадженні, зважаючи на вимоги ч. 4 ст. 28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення у справі не прийнято.

Апеляційний суд приймає до уваги введення воєнного стану на території України, однак вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що може потягнути за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційній скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 19 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: