Провадження №1-кс/359/332/2024
Справа №359/8243/22
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2024 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічною фіксацією заяву про самовідвід суддіБориспільського міськрайонного суду ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000015 від 11.01.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.305 КК України; ч.5 ст. 27, ч.3 ст.305 КК України; ч.2 ст. 15 ч.3 ст.307 КК України,-

в с т а н о в и в:

В провадженні судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження №0000015, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.01.2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.305 КК України, ч.5 ст. 27, ч.3 ст.305 КК України та ч.2 ст. 15 ч.3 ст.307 КК України.

13.02.2024 року головуючий у справі заявив самовідвід, про що надав письмову заяву. Заява мотивована тим, що до суду був направлений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000015 від 11.01.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.305, ч.3 ст.27 ч.3 ст.305, ч.3 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.307, ч.3 ст.307 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4, ч.5 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.15 ч.3 ст.307 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.305, ч.5 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.15 ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою суду від 26.11.2021 року вказаний обвинувальний акт призначено до судового розгляду. Розгляд справи здійснювався суддею ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 03.11.2022 року з матеріалів кримінального провадження №0000015 від 11.01.2018 року виділені в окремі провадження матеріали відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_5, продовжено судовий розгляд лише відносно ОСОБА_7 . Розгляд виділених в окреме провадження справ здійснювався суддею ОСОБА_4 .

Вироком Бориспільського міськрайонного суду від 22.12.2023 року було затверджено угоду про винуватість, укладену з обвинуваченим, визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4, ч.5 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.15 ч.3 ст.307 КК України. За сукупністю злочинів йому було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Під час допиту ОСОБА_7 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні усіх кримінальних правопорушень у співучасті із іншими особами, в тому числі з ОСОБА_5, детально розповів про обставини вчинення злочинів, повідомив про кожного із співучасників злочинів, в тому числі щодо ОСОБА_5, розповів про їх домовленості, розподіл ролей, тощо.

Ухвалою суду від 08.02.2024 року у задоволенні заяви про самовідвід було відмовлено. Ознайомившись із текстом вказаної ухвали, суддя ОСОБА_4 вважає, що при вирішенні питання про відвід суд не врахував усі доводи, які були викладені в заяві про відвід. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 25.11.2021 року у справі «Муча проти Словаччини», суддя ОСОБА_4 стверджує, що з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, заяву про самовідвід судді слід задовольнити.

В судове засідання обвинувачений та сторона захисту не з`явились, про дату, час та місце розгляду були повідомлені належним чином. Захисник ОСОБА_8 надав до суду заяву про розгляд заяви про самовідвід за його відсутності.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви про самовідвід судді.

Заслухавши думку прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, суд вважає, що заява судді ОСОБА_4 про самовідвід підлягає задоволенню з таких підстав.

За положеннями ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожна людина має право при визначенні її громадських прав і обов`язків або будь-якого обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд його справи належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таким чином, зазначена міжнародна-правова норма, у тому числі й ст. 53 Конвенції, гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом.

17.07.1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11 відповідним Законом № 474/97-ВР, визнавши її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до положень ст. 8,9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 року № 1906-ІУв Україні визнається і діє принцип верховенства права; чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Положення Конвенції щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення уст. 21 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством.

Зазначені принципи закріплені і в міжнародних актах, зокрема, відповідно до пункту 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

Згідно Бангалорських принципів поведінки суддів, об`єктивність судді є обов`язковою умовою належного виконання ним своїх обов`язків. Вона виявляється не тільки у змісті винесеного рішення, але й усіх процесуальних діях, які супроводжують його прийняття.

Згідно з п. 2.5 вказаних принципів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.

Як зазначив Європейський суд у справах «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10.12.2009 року), «Білуха проти України» ( рішення від 09.11.2006 року), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п.1 ст.6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Суд звертає увагу на те, що 25.11.2021 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Муча проти Словаччини». В цій справі ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього.

Так, у п. 48 цього рішення ЄСПЛ зауважує, що конкретні скарги заявника ґрунтуються на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь […] Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно бути враховано. Питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Суд зазначає, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (див. також пункти 27 і 28 вище), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного підприємства, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців. Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника […]. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява, зроблене державною посадовою особою щодо особи, обвинуваченої у кримінальному правопорушенні, відображає думку про те, що вона або вона є винною до того, як ця особа була фактично визнана винною згідно з законом.

Крім того, суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.

Зазначені посилання жодним чином не були сформульовані таким чином, щоб вказувати на те, що на даний момент заявник є лише обвинуваченим і переслідується в окремому кримінальному провадженні. Разом з тим, жодне таке формулювання чи будь-яке інше пояснення щодо того, що його вину законодавчо не встановлено, не фігурує ні в обґрунтуванні вироків, які засуджують співвиконавців, ні де-небудь ще.

Правда, що у вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці (п.61 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Оскільки суд першої інстанції щодо заявника вважав засудження його співвиконавців частиною справи проти нього, принаймні, на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним зі своїм попереднім набором рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки, зроблені вперше, могли підірвати довіру до останнього (див. Навальний і Офіцеров, цитоване вище, § 108). Так само - враховуючи, що власне засудження заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співвиконавцями, які вже інкримінували йому зізнаннями, які вони дали під час угоди про визнання винуватості - у них також був очевидний стимул не суперечити їхнім попереднім заявам (п.64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п. 64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Обставини, викладені у заяві судді про самовідвід стверджуються вироком суду від 22.12.2023 року щодо ОСОБА_7 та виділеним кримінальним провадженням відносно ОСОБА_5 .

Відповідно до судового рішення суддя ОСОБА_4 висловив свою позицію щодо винуватості ОСОБА_7 , який діяв в групі з ОСОБА_5.

На думку суду, через висловлену суддею - головуючим ОСОБА_4 позиції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , в учасників процесу можуть виникати сумнів у його неупередженості та безсторонності при прийнятті рішення в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

За приписами ч. 1 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

З урахуванням висновків ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини» суд погоджується із думкою судді ОСОБА_4 щодо наявності обставин, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_4 внаслідок ухвалення ним вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 .

Отже, вищенаведені норми та обставини свідчать про те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України участь судді ОСОБА_4 у даному судовому провадженні не допускається, у зв`язку з чим, заява про самовідвід визнається обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 8, 9, 22, 55, 64 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 № 1906-ІУ, ст. 21, 75, 81, 82, 371, 372 КПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_4 про самовідвід від участі у розгляді кримінального провадження задовольнити.

Відвести головуючого суддю Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_4 від участі у розгляді кримінального провадження №0000015 внесеного до ЄРДР 11.01.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.305 КК України; ч.5 ст. 27, ч.3 ст.305 КК України; ч.2 ст. 15 ч.3 ст.307 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 20.02.2024 року.

Суддя ОСОБА_1