КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/3756/2024 ЄУН 382/1809/23 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 10 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу; задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 , розташованому за адресою: АДРЕСА_2, а при наявності медичних показань у спеціально відведених кімнатах гауптвахти, які забезпечують надання медичної допомоги, до 8 червня 2024 року включно; визначено заставу в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 121120 гривень, у разі внесення якої на ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладені обов`язки:

- повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місця проходження служби (роботи);

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади територіального управління ДМС України, у разі наявності, свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначений строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою суду обов`язків - 60 днів.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить витребувати з районного суду всі матеріали справи, повторно та ретельно дослідити докази, які були досліджені судом першої інстанції; скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо його підзахисного була винесена з порушенням норм чинного кримінального процесуального законодавства України, а також його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки під час винесення ухвали мало місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до винесення неправомірного рішення і, як слідство, є підставою для його скасування в апеляційному порядку та винесення нового рішення згідно вимог КПК України.

При цьому захисником зазначено про подання доповнень до апеляційної скарги, проте, станом на час апеляційного розгляду будь-яких доповнень від захисника не надійшло.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Згідно з даними, які містяться у наявних матеріалах, у провадженні Яготинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000010 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що на стадії судового розгляду до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 , будучи військовим Збройних Сил України, - старшим солдатом, кулеметником 1 взводу 1 роти 2 батальйону роти охорони 756 полку в/ч НОМЕР_1 , вчинив незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропної речовини у великих розмірах, повторно, що, на переконання прокурора, підтверджується доказами у кримінальному провадженні. Станом на 10 квітня 2024 року призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні, проте, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого закінчується 18 квітня 2024 року, у зв`язку з чим виникла необхідність у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Як зазначає прокурор у клопотанні, на даний час ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Так, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик полягає у тому, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 6 до 10 років з конфіскацією майна, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість покарання у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання.

Передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик полягає у тому, що ОСОБА_7 може вплинути на свідків, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, оскільки свідки на даний час не допитані, і ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Щодо ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, то прокурор наголошує, що вказаний ризик полягає у тому, що ОСОБА_7 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, будучи діючим військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, повинен беззастережно виконувати накази командирів (начальників), службові обов`язки доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних з захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вибувати за наказом командирів у зону проведення бойових дій, а тому, розуміючи те, що у разі обрання іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, останній зможе перешкоджати кримінальному провадженню шляхом відрядження до інших областей, виконання бойових завдань, тим самим затягуючи строки судового розгляду.

На переконання прокурора, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, полягає у тому, що ОСОБА_7 на даний час за місцем фактичного проживання не має міцних соціальних зв`язків, веде антигромадський спосіб життя, збуває психотропні речовини з метою незаконного власного збагачення та може вчиняти інші, у тому числі, й аналогічні злочини. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого, самовільного залишення місця служби, що саме по собі утворює склад іншого кримінального правопорушення, антигромадський спосіб життя, збуває психотропні речовини з метою незаконного власного збагачення та може вчиняти інші, в тому числі і аналогічні злочини. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого, самовільного залишення місця служби, що саме по собі утворює склад іншого кримінального правопорушення.

Прокурор зазначає, що неможливість застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно ОСОБА_7 пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть недостатніми для запобігання вищевказаним ризикам та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Окрім того прокурор наголошує, що зібрані під час досудового розслідування докази є вагомими та підтверджують причетність ОСОБА_7 до вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України; ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років; вік та стан здоров`я ОСОБА_7 дозволяють йому перебувати на гауптвахті, що є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього, а тому, на думку прокурора, єдиним запобіжним заходом, який здатний забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків та унеможливить реалізацію наявних ризиків, є запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на необґрунтованість клопотання, відсутність наведених прокурором ризиків та ненадання доказів на підтвердження підозри; те, що обвинувачений є військовослужбовцем і проходить службу; ризик впливу на свідків відсутній, оскільки свідки були допитані на досудовому розслідуванні, та просив запобіжний захід змінити на альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, або, у випадку продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зменшити розмір застави та продовжити запобіжний захід на 30 діб.

Обвинувачений у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання, що підтримав захисник. Сторона захисту зазначила, що ризики, на їх думку, зменшилися.

Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого та захисника заперечила з мотивів наявності підстав для задоволення клопотання сторони обвинувачення.

За результатами розгляду клопотань суд дійшов висновку, що клопотання сторони захисту не підлягає до задоволення та задовольнив клопотання прокурора, продовживши обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвала обгрунтована тим, що з матеріалів провадження щодо ОСОБА_7 встановлено, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. Санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна. Крім цього судом враховані дані про особу ОСОБА_7 , те, що останньому інкримінується вчинення тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, а тому, на думку суду, будучи неізольованим від суспільства, обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Суд погодився з доводами прокурора, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та інших учасників у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки, враховуючи стадію судового провадження, де судом ще не допитані свідки, не досліджено докази, ризики незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення оцінюються як реальні, дійсні, триваючі і такі, що не зникли. При задоволенні клопотання прокурора суд одночасно прийняв до уваги вік обвинуваченого, його стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують його особу, дані про його соціальні зв`язки та спосіб життя, які не можуть свідчити про відсутність або зменшення відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, суд визнав доведеним прокурором те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти названим вище ризикам, оскільки на даному етапі особисте зобов`язання, особиста порука чи домашній арешт не є достатніми для гарантування поведінки обвинуваченого, виходячи з встановлених судом ризиків, тяжкості кримінального правопорушення, з урахуванням обсягу інкримінованого кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів.

У зв`язку з встановленими обставинами суд дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а тому на даній стадії кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження.

Оцінюючи доводи обвинуваченого та сторони захисту, суд визнав їх необґрунтованими, оскільки не доведено, що зміною запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання будуть усунуті наведені прокурором ризики. Крім того, обвинуваченим та захисником не обґрунтовано, яким чином особисте зобов`язання чи застава у такому розмірі усуне чи суттєво зменшить існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим.

Суд дійшов переконання про відсутність підстав для зміни (обрання) обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на особисте зобов`язання або заставу у заявленому захисником розмірі, оскільки заявлені ризики не зменшилися; під впливом тяжкості покарання, яке можливо загрожує обвинуваченому, він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, вчинити інше кримінальне правопорушення, або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

При цьому, приймаючи до уваги обставини, передбачені ст. 178 КПК України, у т.ч. вік, відсутність міцних соціальних зв`язків, та інші дані, що характеризують особу обвинуваченого, аналізуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі й особистого зобов`язання, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти існуючим ризикам.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну (обрання) запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на особисте зобов`язання та клопотання захисника необхідно відмовити, в той час як клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачуваному підлягає задоволенню, у зв`язку з чим обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб.

Окрім того, суд дійшов висновку на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Визначаючи розмір застави, суд врахував інкриміновані обставини кримінального провадження та суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, майновий, сімейний стан та інші дані, які характеризують особу обвинуваченого та його спосіб життя, а також те, щоб розмір застави не був для нього занадто непомірним та міг у повній мірі забезпечити його належну процесуальну поведінку, а тому визнав за необхідне залишити раніше визначену заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка здатна забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до даних, які містять в наявних матеріалах, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружений, військовослужбовець. Призваний під час мобілізації, має на утриманні малолітнього сина, 2010 року народження, має місце реєстрації у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі настрок від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваній ухвалі, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також колегія суддів, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні ще свідки не допитані, вважає на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявним ризик впливу з боку обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь, а тому доводи сторони захисту про те, що свідки допитані під час досудового розслідування, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі, у цій частині є непереконливими.

На думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового провадження і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, з огляду на обставини інкримінованого йому злочину та дані про особу обвинуваченого.

З огляду на встановлені на даний час обставини, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів, як передача обвинуваченого на поруки, домашній арешт або особисте зобов`язання.

При цьому колегіясуддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, всупереч доводам апеляційної скарги, прийнято рішення про можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів, що відповідає сумі 121120 грн., з покладенням, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначаєтьсяу розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими обставинами, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буденалежною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Окрім того, приймаючи до уваги стадію судового провадження, обставини та тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, встановлені на даний час ризики, колегія суддів доходить висновку, що наведені обставини у своїй сукупності виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з призначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, а відтак доводи апеляційної скарги захисника є непереконливими.

Також колегія суддів, зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, клопотання захисника, викладене в прохальній частині апеляційної скарги, про витребування всіх матеріалів кримінального провадження та дослідження доказів у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 10 квітня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_4 розташованому за адресою: АДРЕСА_2, а при наявності медичних показань - у спеціально відведених кімнатах гауптвахти, які забезпечують надання медичної допомоги, до 8 червня 2024 року включно; визначено заставу в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 121120 гривень, у разі внесення якої на ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладені обов`язки,- залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4