Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

25 квітня 2024 року м. Рівне

Справа № 569/3885/13-к

Провадження № 11-кп/4815/310/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України, у кримінальному провадженні №0000004,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 11 травня 2024 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить суд скасувати вказану ухвалу. На обґрунтування цих вимог зазначив, що місцевий суд при постановленні цієї ухвали допустив істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки прокурором не було доведено необхідності подальшого утриманні його під вартою, адже загальний строк розгляду цього кримінального провадження перевищив 11 років 5 місяців, протягом яких утримується під вартою в умовах слідчого ізолятора. Вважає, що при прийнятті даного рішення місцевим судом не було враховано принцип розумних строків розгляду.

Також в цій скарзі ОСОБА_8 заявив клопотання про здійснення апеляційного розгляду без його участі, що передбачено ч.4 ст.422-1 КПК.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати дану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам КПК, оскільки не вказано обставин, які б свідчили про те, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК ризики на даний час не зменшились, та не наведено обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Захисник вказав, що ризики, на які покликається сторона обвинувачення, стосуються періоду досудового розслідування, а тому - втратили актуальність.

Також покликався на те, що ОСОБА_8 перебуває під вартою понад 11 років та враховуючи, що інкриміновані йому злочини було вчинено в 2012 році, то згідно приписів ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, він де-факто відбув покарання у виді строкового позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 115 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг, міркування прокурора ОСОБА_4 щодо безпідставності апеляційних вимог та аналогічного змісту думку преставника потерпілого-адвоката ОСОБА_5 , перевіривши матеріали судового провадження й обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Рівненським міським судом Рівненської області здійснюється розгляд кримінального провадження №0000004 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд вказав, що розгляд кримінального провадження на даний час не завершено з поважних причин, а передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК ризики не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворий запобіжний захід, місцевий суд не з`ясуава та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

При цьому необхідно врахувати позиції Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Натомість суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог.

Колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 містить формальний виклад обставин, мотивоване лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого.

Так, при обранні обвинуваченим ОСОБА_8 цього запобіжного заходу було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити свою злочинну діяльність, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Зокрема, в контексті практики ЄСПЛ, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , місцевий суд погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання обвинуваченого під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

Апеляційний суд зазначає, що застосування стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого цей запобіжний захід застосовано з вересня 2012 року, тобто він перебуває під вартою понад одинадцять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду понад десять років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що стосовно ОСОБА_8 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У цьому кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі відомості щодо особи обвинуваченого, який раніше не судимий, колегія суддів прийшла висновку, що апеляційні скарги є обґрунтованими.Водночас, оскільки у своїй апеляційній скарзі обвинуваченим не зазначено ставлення щодо вирішення клопотання прокурора, тому скарга підлягає задоволенню частково.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою протягом багатьох років містяться посилання, фактично, на ті ж самі обставини, які слугували для обрання запобіжного заходу ще у вересні 2012 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, апеляційний суд визнає, що таку тривалість тримання обвинуваченого під вартою не можна вважати виправданою.

Стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів на підтвердження доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Водночас суд зауважує, що за повідомленнями учасників провадження, ухвалою місцевого суду запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено, тому вимоги щодо звільнення обвинуваченого з-під варти задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3