У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та прокурора у кримінальному провадженні № 120 191 101 300 018 67 від 02 липня 2019 року ОСОБА_6 , який брав участь у судовому провадженні, на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2022 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Білоусівка Драбівського району Черкаської області, громадянки України, офіційно непрацюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимої,

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Русанів Броварського району Київської області, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та який проживав за адресою: АДРЕСА_3 , судимого:

- 20.03.2007 Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 115 КК України на 9 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 16.04.2013 умовно-достроково на не відбутий строк 3 роки 4 дні,

обвинувачених, кожного, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 357 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_5 ,

ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2022 засуджені:

- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 357 КК України на 2 роки обмеження волі та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Постановлено строк відбування покарання рахувати з часу затримання, а саме - з 03.07.2019.

Зараховано в строк відбуття покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув?язнення за день позбавлення волі строк з 03.07.2019 до вступу вироку в законну силу.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу - залишено без змін;

- ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України на 9 років позбавлення волі, за 3 ст. 357 КК України на 2 роки обмеження волі та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Постановлено строк відбування покарання рахувати з часу затримання, а саме - з 03.07.2019.

Зараховано в строк відбуття покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув?язнення за день позбавлення волі строк з 03.07.2019 до вступу вироку в законну силу.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу - залишено без змін.

У проваджені вирішена доля речових доказів.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 02.07.2019, близько 02 год. 00 хв., перебували в одній з кімнат будинку АДРЕСА_2 , де між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, та ОСОБА_11 виник словесний конфлікт на побутовому рівні, в ході якого у ОСОБА_7 і ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

У подальшому, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій особі з мотивів особистих неприязних відносин, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи 02.07.2019, близько 02 год. 05 хв., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у одній з житлових кімнат будинку АДРЕСА_2 , в ході побутового словесного конфлікту з ОСОБА_11 , реалізуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , діючи умисно, схопила ОСОБА_11 , який лежав на ліжку, за футболку та скинула останнього з ліжка на підлогу.

Одразу після цього, коли ОСОБА_11 перебував на підлозі у лежачому положенні, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_5 , реалізуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, не домовляючись про спільність своїх дій, ситуативно об`єднавши свої зусилля, стоячи біля ОСОБА_11 , нанесли йому спільно в сукупності не менше ніж 46 (сорок шість) ударів руками та взутими ногами по тулубу, а також не менше 5 (п`яти) ударів в голову ОСОБА_11 , та не менше трьох ударів невстановленим досудовим розслідуванням предметом, що має колючо-ріжучі властивості в область правого плеча та лівої кисті, внаслідок яких наступила смерть ОСОБА_11 .

Вищевказаними спільними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_5 спричинили ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження у виді: сорока шести синців на передній поверхні грудної клітини та черева; численних переломів ребер справа та зліва з пошкодженнями пристінкової та легеневої плеври, тканини легень; численних (одинадцять) розривів печінки; численних синців та саден на обличчі, в області лівого плеча та лівої кисті, забійної рани на верхній губі справа, колото-різані рани у верхній третині правого плеча та двох різаних ран в області лівої кисті. Закрита травма грудної клітини та черева у вигляді численних синців на передній поверхні грудної клітини та живота, численних переломів ребер з ушкодженнями внутрішніх органів та розвитком крововтрати, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя, та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

Смерть ОСОБА_11 настала від закритої травми грудної клітини та черева у вигляді численних переломів ребер з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати.

Крім того, 02.07.2019, приблизно о 04 год. 00 хв., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернули увагу на паспорт громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_11 та на картку платника податків ОСОБА_11 , які знаходились у будинку АДРЕСА_2 , і в цей час у них виник спільний умисел направлений на таємне викрадення паспорта громадянина України та картки платника податків.

Того ж дня, а саме 02.07.2019, приблизно о 04 год. 05. хв., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , реалізуючи спільний з ОСОБА_5 умисел направлений на таємне викрадення паспорту громадянина України та картки платника податків на ім`я ОСОБА_11 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , таємно викрав паспорт громадянина України та картку платника податків на ім`я ОСОБА_11 , після чого, продовжуючи реалізацію умислу на незаконне заволодіння паспортом та карткою платника податку, ОСОБА_7 передав паспорт громадянина України та картку платника податків на ім`я ОСОБА_11 . ОСОБА_5 , яка керуючись єдиною спільною метою на заволодіння паспортом та карткою платника податку на ім`я ОСОБА_11 , поклала їх до своєї сумки.

Після чого, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_5 , незаконно заволодівши в такий спосіб паспортом громадянина України та карткою платника податку на ім`я ОСОБА_11 , залишили місце вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить призначити їй меншу міру покарання, оскільки, на її переконання, призначене їй покарання за своїм видом та розміром не відповідає її особі, а тому є несправедливим внаслідок суворості.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, обвинувачена вказує, що при ухвалені вироку судом були допущені грубі помилки при проведенні відеоконференції, які полягають у відсутності правил часу проведення та видимості.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_5 вказує, що у вироку зазначено сторону захисту - адвоката ОСОБА_12 , від якого вона відмовилась 07.07.2022 і в подальшому не потребувала його захисту.

На переконання обвинуваченої ОСОБА_5 : прокурором безпідставно було відведено свідка ОСОБА_13 , який неодноразово бачив як ОСОБА_7 раніше наносив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 ; допущені порушення у висновку експертизи, що полягають у відсутності доказів її відтисків і слідів крові на речах та тілі потерпілого; їй було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення експертизи на стан алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину; при перших її показаннях їй не було роз`яснено прав, до неї було застосовано моральний тиск та перевищення меж службових повноважень; вважає, що мобільний телефон який належить їй і паспорт на її ім`я неправильно у провадженні визнані як докази її вини; не взято до уваги відшкодування моральної шкоди.

При цьому, обвинувачена ОСОБА_5 зазначає, що вона частково визнає свою вину та щиро кається в тому, що, перебуваючи в стані шоку та під погрозами ОСОБА_7 фізичної розправи, не змогла викликати ні поліцію, ні швидку допомогу. У неї самої не було мотиву і причин завдавати такий біль загиблому, позбавити його життя. На свідків вона тиск не здійснювала.

Також обвинувачена ОСОБА_5 звертає увагу на своє щире каяття, що вона має батьків пенсійного віку, які потребують нагляду та її допомоги, а перебуваючи в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" у неї погіршився стан здоров`я, зокрема з`явилась хвороба - гіпертонія.

21.08.2023 на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли доповнення захисника ОСОБА_9 до апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , яка узгоджена з обвинуваченою, в якій захисник просить вирок Броварського міськрайонного суду міста Києва від 23.08.2022 стосовно ОСОБА_5 змінити та призначити ОСОБА_5 покарання за скоєне нею кримінальне правопорушення, передбачене нижчою межею санкції ч. 2 ст. 121 КК України, - 7 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_9 зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 незаконно врахував "неодноразову" судимість обвинуваченої, оскільки останній раз ОСОБА_5 була засуджена вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2015 за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, до покарання у вигляді 4 років 11 місяців 27 днів позбавлення волі, та звільнена від його відбування на підставі ст. 75 КК України з трирічним іспитовим строком, що на час інкримінованого їй кримінального правопорушення у даному провадженні сплинув, а тому, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України, ОСОБА_5 є такою, що не має судимості.

Також захисник вказує, що суд мав можливість та законні підстави призначити обвинуваченій ОСОБА_5 менш суворе покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки вона раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, має стійкі соціальні зв`язки: на її утриманні знаходяться батьки-пенсіонери, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

На переконання захисника, судом першої інстанції обвинувачену ОСОБА_5 незаконно було засуджено за ч. 3 ст. 357 КК України на 2 (два) роки обмеження волі, оскільки на момент винесення вироку вона підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному проваджені № 120 191 101 300 018 67 від 02.07.2019 ОСОБА_6 , який брав участь у судовому провадженні, також подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2022 стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду, право бути звільненим від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та, у випадку їх згоди, закрити у частині кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у випадку відмови ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від права бути звільненим від кримінальної відповідальності - звільнити кожного з них від покарання за ч. 3 ст. 357 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, в іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор у провадженні ОСОБА_6 вказує, що згідно вироку ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 357 КК України, - 02.07.2019 та на момент ухвалення вироку 23.08.2022 минуло більше ніж 2 роки від дати вчинення злочину, а тому суд, мав роз`яснити право обвинуваченим на звільнення від кримінальної відповідальності та, у випадку їх згоди, закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а у випадку заперечення кожного з обвинувачених, з огляду на положення ч. 5 ст. 74 КК України, суд першої інстанції мав би ухвалити вирок стосовно останніх за ч. 3 ст. 357 КК України, призначити покарання та звільнити кожного з них від його відбування, чого не зробив, тобто не застосував закон, який підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Водночас, прокурор посилається, що згідно матеріалів судової справи, питання можливості звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не було предметом розгляду в залі судового засідання, вказаних клопотань учасниками не було заявлено, думки обвинувачених щодо їх згоди на таке звільнення, яке є нереабілітуючим рішенням, не було з`ясовано, тобто суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначених у ч. 1 ст. 412 КПК України, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Потерпілий ОСОБА_14 про дату, час та місце розгляду провадження повідомлявся у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, неявка якого в судове засідання не перешкоджає розгляду провадження за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_5 та в її інтересах захисника ОСОБА_9 на підтримку доводів апеляційної скарги обвинуваченої зі змінами захисника в повному обсязі, які не заперечували щодо задоволення апеляційного скарги прокурора, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_10 , які також вважали слушними апеляційні вимоги прокурора, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та частково підтримала апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 , з доповненнями захисника, в частині спливу строків притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК України, проте вважаючи, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України відповідає особі обвинуваченої, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України, в межах апеляційних скарг в обсязі, підтриманому стороною захисту та прокурором в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчиненого групою осіб, та у незаконному заволодінні паспортом та іншими важливими особистими документами за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які фактично не оспорені прокурором в апеляційній скарзі.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 про порушення норм процесуального права та неправильної оцінки доказів у провадженні, то вони не знайшли наслідків у її апеляційній скарзі з доповненнями захисника ОСОБА_9 щодо вимог про скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції або ж перекваліфікації її дій на інший кримінальний закон.

Між тим, колегія суддів, вважає за необхідне вказати, що доказами у провадженні, які були досліджені судом першої інстанції, є доведеним, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку, групою осіб умисно заподіяли тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_11 , що спричинило його смерть, та незаконно заволоділи його паспортом та іншими важливими особистими документами.

А саме, як показала сама ОСОБА_5 в суді першої інстанції 13.07.2022, що за вказаних обставин 01.07.2019, вона після придбання разом з цивільним чоловіком ОСОБА_7 в магазині спиртних напоїв, повернулися до будинку по АДРЕСА_2 , де вона в ніч з 01 на 02 липня 2019 року зайшла до кімнати ОСОБА_11 , щоб з`ясувати, де знаходиться обігрівач, який перебував у кімнаті, яку вони винаймали у ОСОБА_11 .

ОСОБА_11 у своїй кімнаті перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння та лежав на ліжку.

Вона почала його словесно ображати та сваритися, до чого приєднався ОСОБА_7 , який саме "прикладом" бив потерпілого.

Під час бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , вона-обвинувачена неодноразово залишала кімнату, оскільки не могла дивитися на бійку, намагалася зупинити ОСОБА_7 від побиття ОСОБА_11 , однак не змогла.

Під час побиття ОСОБА_11 , вона обливала його водою, щоб той не поперхнувся кров`ю.

Коли вона зрозуміла, що ОСОБА_11 мертвий, то разом з ОСОБА_7 залишили будинок і направилися до свого місця реєстрації.

Спиртних напоїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вона в той день не вживала.

У них раніше був конфлікт з померлим ОСОБА_11 .

Щодо документів загиблого, то вона їх не бачила і не знає, яким чином вони опинилися в її сумці у відділенні, де було пошкоджено дно.

Приблизно за місць до досліджуваних подій, вона дійсно била ОСОБА_11 пательнею по голові, бо той кидався на неї з ножем. Його забрала швидка медична допомога.

При затриманні давала інші показання, бо вона була в стані афекту, оскільки раніше не бачила мертвих людей, а у загиблого було синє обличчя (а.п. 82 зв.-88 т. 4).

Як показував в судових засіданнях суду першої інстанції, зокрема 06.07.2022 та 13.07.2022, обвинувачений ОСОБА_7 , близько року він разом з ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_2 , де вони у ОСОБА_11 винаймали кімнату.

02.07.2019, після сумісного його, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 розпивання спиртних напоїв за вказаною адресою, приблизно 2-3 л. горілки на трьох, у ОСОБА_11 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт через пошуки їх (його- ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ) зниклого обігрівача та інших речей з кімнати, яку вони винаймали, з підозрою, що їх пропив загиблий, у ході якого ОСОБА_5 пішла до кімнати останнього, де у той час лежав ОСОБА_11 на одному з ліжок, скинула його за кофту на підлогу та почала бити.

ОСОБА_11 піднявся, проявив до ОСОБА_5 агресію і вони почали битися - обмінювалися ударами.

У якій кількості вона нанесла йому- ОСОБА_11 ударів він- ОСОБА_7 не пам`ятає, бо був у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Потім він-обвинувачений бився з ОСОБА_11 , під час чого він двічі загиблого кинув на підлогу, а надалі вони вдвох з ОСОБА_5 наносили удари ОСОБА_11 .

Удари загиблому вони наносили приблизно 30 хвилин.

ОСОБА_5 його- ОСОБА_7 не зупиняла, коли він бив ОСОБА_11 , вона сиділа тут же на дивані і спостерігала за побиттям.

Коли він-обвинувачений побачив, що ОСОБА_11 вже не подає ознак життя, то він- ОСОБА_15 взяв документи на ім`я ОСОБА_11 та поклав їх до сумочки ОСОБА_5 , чи вона це побачила він не пам`ятає, після чого разом з ОСОБА_5 , поклавши ОСОБА_11 на ліжко/диван та накривши його простинею, вони покинули будинок через вікно, попередньо підперши вхідні двері з внутрішньої сторони будинку столом.

Затримали їх в Драбівському районі Черкаської області (а.п. 54-57, 88 т. 4).

Про те, що у батька - ОСОБА_11 було двоє квартирантів, серед яких - ОСОБА_7 , в суді першої інстанції вказав потерпілий ОСОБА_14 .

Батько дійсно зловживав алкогольними напоями, що стало підставою, що він-потерпілий переїхав проживати до Бобровицького району Київської області.

Як йому-потерпілому відомо, між батьком та двома квартирантами ( ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ), які проживали сумісно з батьком та постійно вживали алкогольні напої, весь час виникали конфлікти.

Про смерть батька він дізнався від ОСОБА_16 .

Приїхавши на місце він-потерпілий не віднайшов паспорт батька - ОСОБА_11 .

Він мами обвинуваченого ОСОБА_15 отримав 5.000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Претензій до обвинувачених не має.

З показань свідка ОСОБА_16 в судовому засіданні суду першої інстанції випливає, що загиблий ОСОБА_11 був її дядьком, проживав по сусідству - по АДРЕСА_2 .

02.07.2019, приблизно о 10 год. 00 хв., після повідомлення ОСОБА_17 , що на кликання їх дядька - ОСОБА_11 , той не відзивається, вона-свідок самостійно пішла до хати дядька і через відчинене вікно побачила, що ОСОБА_11 лежить на спині на дивані накритий ковдрою з головою.

На її оклики він також не відзивався.

Подумавши, що дядько спить, вона відвідала магазин, а повернувшись та побачивши, що він ОСОБА_11 лежить у тому ж положенні та не відкликається, вона- ОСОБА_16 разом з сусідом ОСОБА_18 зайшли в будинок через вхідні двері, які були зсередини підперті столом, що перебував не на місці, та підійшли до ОСОБА_11

Піднявши ковдру з голови, яка була синя неначе від удушення чи від побоїв, перевіривши пульс, вони зрозуміли, що ОСОБА_11 мертвий, у зв`язку з чим викликали поліцію.

Це все відбулось близько 12 години дня 02.07.2019.

ОСОБА_19 як квартирант проживала у дядька до подій приблизно рік, а за місяць до подій ОСОБА_5 побила дядька - ОСОБА_11 .

А саме, з вікна другого поверху свого будинку вона-свідок бачила як дядько ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) сидів за будинком з ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) та відпочивали, зненацька почулися крики, а виглянувши у вікно, вона побачила як ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ) повалила ОСОБА_11 на землю і вдарила ногою по голові, після чого він піднявся і пішов до хати, у зв`язку з чим ОСОБА_23 викликав поліцію та медичну допомогу, яка доставляла дядька- ОСОБА_11 до лікарні.

Надалі вона-свідок бачила у ОСОБА_11 ушкодження на голові.

За цими подіями дядько написав заяву про притягнення ОСОБА_5 до відповідальності, а потім її забрав, оскільки ОСОБА_5 попросила вибачення.

ОСОБА_7 часто приходив в гості до дядька- ОСОБА_11 , вони товаришували близько 8 років.

У момент події син дядька - ОСОБА_14 не проживав разом з батьком.

Дядько ніколи не скаржився на хвороби чи незадовільний стан здоров`я, він жив на кошти, які отримував з підробітку на будівництві чи ремонті насосних станцій.

ОСОБА_11 вона-свідок останнього разу бачила через вікно другого поверху свого будинку вранці 01.07.2019, близько 09 год., коли той вийшов з будинку і попрямував в сторону центра с. Русанів, а на наступний день його вже не стало.

Щодо відносин між обвинуваченими, то їй-свідкові ця обставина невідома, проте вона їх постійно бачила в селі разом та у неї склалось враження, що вони співмешкають.

За час, поки ОСОБА_5 проживала у ОСОБА_11 , інших жінок вона у дядька в будинку не бачила.

Про те, що ОСОБА_7 співмешкав/перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 вказала суду першої інстанції свідок ОСОБА_24 /мама обвинуваченого ОСОБА_7 .

Отже, з вказаних показань, які перебувають між собою у взаємозв`язку, випливає, що у час досліджуваних подій, зокрема ОСОБА_5 перебувала в стані алкогольного сп`яніння, саме у якої, первісно, на побутовому ґрунті виник словесний конфлікт з ОСОБА_11 , в ході якого, через неприязнь, що раптово виникла, вона разом ОСОБА_7 на досягнення спільної мети, заподіяли ОСОБА_11 тілесні ушкодження, від яких той помер.

А тому, доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що у неї не було мотиву і причин завдавати такий біль загиблому та позбавити його життя - на увагу не заслуговують, як і те, що вона перебувала в стані шоку та під погрозами ОСОБА_7 фізичної розправи над нею, у зв`язку з чим не змогла викликати ні поліцію, ні швидку допомогу, доказів чому вона не привела.

Від допиту свідків прокурор відмовся в судовому засіданні 06.07.2022, що не знайшло заперечень з боку ОСОБА_5 (а.п. 54 зв. т. 4).

Не можуть такими слугувати і її посилання на те, що прокурором відведено свідка ОСОБА_13 , який, як вона стверджує, неодноразово бачив як ОСОБА_7 раніше наносив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , бо сторона захисту не була позбавлена права звернутися з відповідним клопотанням в судах першої та апеляційної інстанцій.

Водночас, не можна не послатися, що свідок ОСОБА_16 , яка не є зацікавленою особою у провадженні, пояснювала щодо спричинення ОСОБА_11 раніше тілесних ушкоджень саме ОСОБА_5 , а не ОСОБА_25 , який будучи мешканцем цього ж села, перебував з дядьком-загиблим у дружніх стосунках.

Ці показання свідка ОСОБА_16 підтверджуються даними протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02.04.2019 (тобто за три місяці до досліджуваних подій - 02.07.2019), за якими ОСОБА_11 (загиблий у даному провадженні) повідомив про нанесення йому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень в області голови (а.п. 7 т. 2).

Не спростували вказаних обставин і сама ОСОБА_5 в судовому засіданні суду першої інстанції та сторона захисту в суді апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, що вона не впливала на свідків - ні на що не вказують.

Також вина, зокрема ОСОБА_5 у вчиненні нею правопорушень підтверджується рядом доказів у провадженні, які наведені у вироку, зокрема і даними протоколів проведення слідчого експерименту за участю кожного з обвинувачених від 16.08.2019, під час яких і ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , у присутності захисника ОСОБА_10 відтворювали обставини обопільного спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 (а.п. 232-235, 236, 237-240, 241 т. 1).

Останні обставини випливають з протоколу огляду місця події від 02.07.2019 з фототаблицею до нього, який проводився за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого оглянуто приміщення будинку, де у кімнаті на дивані виявлено труп ОСОБА_11 з ознаками насильницької смерті, взяті зразки, змиви інші предмети, що описані в протоколі (а.с. 207-211, 212-224 т. 1).

За даними протоколу огляду місця події від 26.07.2019, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в присутності захисника ОСОБА_10 по АДРЕСА_4 на відстані 500 м. від домоволодіння ОСОБА_11 вказали на місце, де було віднайдено кинутий ними пакет, в якому знаходилися три пластикові та три скляні пляшки, а також рюмочки та інше сміття, які вони забрали з будинку загиблого після спричинення йому тілесних ушкоджень (а.с. 228-230, 231 т. 1).

Вказані дані опосередковано вказують на те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_5 діяли сумісно як по спричиненню тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , так і щодо залишення місця події та знищення слідів учинення ними правопорушень.

За висновком експерта № 312 (77/312) від 20.09.2019 по факту смерті ОСОБА_11 на трупі виявлено: 46 синців на передній поверхні грудної клітини на черева; численні переломи ребер справа і зліва з пошкодженням пристінкової та легеневої плеври, тканини легень; численні (одинадцять) розриви печінки; наявність в правій плевральній порожнині близько 800 мл. рідкої крові, в лівій плевральній порожнині близько 700 мл., в черевні порожнині - близько 1.000 мл. рідкої крові, малокрів`я внутрішніх органів; числені синці та садна на обличчі в області лівого плеча та лівої кісті, забійна рана на верхній губі справа, колото-різана рана у верхній третині правого плеча та дві різані рани в області лівої кісті.

Смерть ОСОБА_11 настала від закритої травми грудної клітини та черева у вигляді численних переломів ребер з ушкодженими внутрішніх органів та розвитком крововтрати (а.п. 242-244 т. 1, а.п. 8-10 т. 2).

Доводи обвинуваченої ОСОБА_5 про те, що у висновку експертизи, що полягають у відсутності доказів її відтисків і слідів крові на речах та тілі потерпілого - не вказує на будь-які порушення при проведенні експертизи чи на недопустимість цього доказу, а саме висновку експерта № 10-1307 від 11.12.2019 (а.п. 13-26 т. 2), відповідно до даних якого на штанах, що вилучені у ОСОБА_7 під час його особистого обшуку 03.07.2019 (а.п. 44-48 т. 2), виявлені сліди крові, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка крові ОСОБА_11 (а.п. 13-26 т. 2).

У свою чергу, згідно з даними протоколу затримання підозрюваної ОСОБА_5 від 03.07.2019, випливає, що під час затримання в присутності захисника ОСОБА_10 було проведено її особистий обшук, в ході якого виявлено та вилучено паспорт та картка платника податків на ім`я ОСОБА_11 , мобільний телефон "Nomi I 5010 IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 " та літнє взуття темного кольору (а.с. 27-31 т. 2).

Літнє взуття ОСОБА_5 для дослідження експертам - не передавалося, як і будь який її інший одяг.

Яким чином, як стверджувала ОСОБА_5 , вона не знала, що у неї в сумочці знаходяться документи на ім`я ОСОБА_11 за тим, що досліджувані події злочину відбулися після 02 год. 02.07.2019 до її затримання 07 год. 30 хв. 03.07.2019, тобто більше ніж добу, - обвинувачена пояснила лише тим, що вони лежали в окремому відділенні сумки, де була пошкоджена підкладка, - що є непереконливими з огляду на те, що вона, як стверджує, не перебувала в стані сп`яніння, але не змогла пояснити як документи опинилися в її сумці, що була при ній і якою вона користувалася протягом доби.

За цих же обставин, на будь-якому етапі кримінального провадження не могли бути задоволені клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 , за умови їх фактичного подання, щодо можливого проведення експертизи на стан її сп`яніння під час інкримінованих їй подій, - бо вона була затримана через добу після вчинення правопорушень в Драбівському районі Черкаської області, що, у свою чергу, вказує на їх переховування з метою не бути притягненими до відповідальності і спростовує її твердження про те, що ОСОБА_7 впливав на неї і вона перебувала в стані афекту, ще при тому, що ОСОБА_5 мала мобільний телефон і могла, принаймні, повідомити про події, що сталися, у тому числі правоохоронному органу.

Водночас, не можна не послатися на те, що обвинувачена ОСОБА_5 визначила, що вона частково визнає свою вину та щиро кається, до чого не може бути віднесена її позиція, що її вина полягає у тому, що вона, перебуваючи в стані шоку та під погрозами ОСОБА_7 фізичної розправи, не змогла викликати ні поліцію, ні швидку допомогу.

Як далі слідує з матеріалів провадження, при оформленні затримання ОСОБА_5 , їй, у присутності захисника ОСОБА_10 були роз`яснені її права та обов`язки.

Ознайомившись з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, ОСОБА_5 зауважень не мала, про що вона власноруч вказала в протоколі (а.с. 28-30 т. 2), у подальшому всі слідчі (процесуальні) дії стосовно неї проводилися у присутності захисника, а тому її доводи щодо застосування до неї морального тиску та перевищення меж службових повноважень працівниками поліції - є явно надуманими, бо ніщо на них не вказує, до того ж вони носять узагальнюючий характер, оскільки ОСОБА_5 не вказала хто саме, на якому етапі та у якій формі вчинював на неї психологічний тиск і яким чином це вплинуло на її правову позицію чи її зміну у провадженні.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 про те, вилучений у неї мобільний телефон "Nomi IMEI 1: НОМЕР_1 " не може бути доказом її вини, бо належить їй, - то їй обвинувачення у його викраденні не пред`являлося і судом такі обставини не встановлювалися, а у вироку є лише посилання на його вилучення.

Доводи обвинуваченої в апеляційній скарзі щодо наявних порушень, які складаються з того, як вона вказує, що судом "були допущені грубі помилки при проведенні відеоконференції, які полягають у відсутності правил часу проведення та повноцінної змоги її видимості чи проведення відтворення з відеореєстрації" - є узагальнюючими, без вказівки при виконанні саме яких процесуальних (слідчих) дій (під час досудового розслідування чи в суді) були допущені ці порушення, як вони вплинули на оцінку доказів у провадженні та доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

На порушення вимог ст. 107 КПК України, щоб були підставою для скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі та сторона захисту в суді апеляційної інстанції вимогу не висували.

Відмова обвинуваченої ОСОБА_5 07.07.2022 від захисника ОСОБА_12 (а.п. 63, 67-70, 78 т. 4) не тягне наслідків не відображення його у вироку суду, про що обвинувачена вказала в апеляційній скарзі, - бо він брав участь у судовому провадженні з 23.12.2019 (а.п. 101 т. 1), коли був призначений за ухвалою суду на виконання Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 24.10.2019 (а.п. 99-100 т. 1) до вказаної дати до розгляду провадження в даному складі суду.

За висновками судово-психіатричних експертиз № 332 та № 333 від 28.08.2019, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , кожен, за своїм психічним станом інкримінованих дій та в даний час може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Застосування примусових заходів медичного характеру кожен з них не потребує (а.п. 1-3, 4-6 т. 2).

Отже, дослідивши всі докази у провадженні, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, вчиненого групою осіб, та у незаконному заволодінні паспортом та іншими важливими особистими документами, кваліфікувавши дії кожного з них за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 357 КК України, що не оскаржується стороною захисту обвинуваченої ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги прокурора у провадженні ОСОБА_6 та доповнень захисника ОСОБА_9 до апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч. 3 ст. 357 КК України у зв`язку з закінченням строку, визначеного ст. 49 КК України, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

У свою чергу, на підставі ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання законом чинності.

На підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" за № 2617-VIII від 22.11.2018, який набрав чинності 01.07.2020, внесені зміни до Кримінального кодексу України та введено поняття кримінальних правопорушень, за визначенням ст. 11 КК України в новій редакції, з їх класифікацією та поділом на кримінальні проступки та злочини, останні з різним ступенем тяжкості, за приписами ст. 12 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 357 КК України, - є кримінальним проступком, бо санкція вказаного матеріального закону на час ухвалення вироку суду - 23.08.2022 передбачала покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до трьох місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, тобто покарання, не пов?язане з позбавленням волі.

Станом на час ухвалення вироку судом першої інстанції - 23.08.2022 з часу вчинення інкримінованого ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проступку за ч. 3 ст. 357 КК України - 02.07.2019 минуло понад 3 роки.

Як випливає з положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України в редакції від 22.11.2018 з послідуючими змінами, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Матеріали кримінального провадження не містять у собі відомостей, що строк давності, встановлений ст. 49 КК України, будь-яким чином зупинявся чи переривався.

А тому, колегія суддів вважає, що суд, визнавши ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , кожного, винуватими у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, з призначенням покарання у виді 2 років обмеження волі, не застосував положення ч. 5 ст. 74 КК України та не звільнив ОСОБА_5 та ОСОБА_7 від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України, чи не роз`яснив кожному з них права бути звільненим від кримінальної відповідальності на підставі останнього закону та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Не звернув на це увагу і прокурор ОСОБА_6 в суді першої інстанції, хоча ґрунтовно на цю обставину послався в апеляційній скарзі.

За роз`ясненням такого права кожному з обвинувачених в суді апеляційної інстанції, сторона захисту вважала за достатнє звільнити ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , кожного, від призначеного за ч. 3 ст. 357 КК України покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України з підстав спливу строків, означених в ст. 49 КК України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_6 ставиться вимога про звільнення кожного з обвинувачених від покарання за ч. 3 ст. 357 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України.

Однак, матеріальний закон - п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України регламентує звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до 18-ти років, що не може бути застосований до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які станом на час інкримінованого правопорушення - 02.07.2019 були повнолітніми, а тому застосування положень п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України, як про те попросив прокурор - є неправильним.

Звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , кожного, від покарання за ч. 3 ст. 357 КК України, виключає застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 зі змінами захисника ОСОБА_9 щодо призначення ОСОБА_5 суворого покарання за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно норми ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як наголошується в ч. 2 вказаній нормі закону.

При призначенні покарання ОСОБА_5 судом першої інстанції було ґрунтовно враховано ступінь тяжкості злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

Поза увагою суду першої інстанції не залишилася і особа обвинуваченої ОСОБА_5 , її вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних перебування на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога (а.п. 36 т. 2).

ОСОБА_5 посередньо характеризується за останнім місцем реєстрації, проте згідно з характеристикою відділу превенції Броварського ВП ГУНП у Київські області ОСОБА_5 - зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок та спокій (а.п. 35 т. 2).

За дослідженими даними кримінального провадження ОСОБА_5 - є особою, що схильна до вчинення насильницьких дій по відношенню до інших осіб, як установлено судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , - судом не встановлено.

Не є такою обставиною і щире каяття обвинуваченої, як про те вказала ОСОБА_5 , з урахуванням її правової позиції у досліджуваному провадженні.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , судом визнано вчинення злочину особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

За викладеним, в сукупності, суд першої інстанції і дійшов висновку, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, визначивши його у межах, встановлених у санкції ч. 2 ст. 121 КК України, з чим і погоджується колегія суддів.

Водночас, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції не враховані в достатній мірі і інші обставини, що наявні у провадженні.

Дійсно, ОСОБА_5 притягалася раніше до відповідальності, останній раз вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2015 за ч. 1 ст. 121 КК України на 4 роки 11 місяців 27 днів позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки (а.п. 37-38 т. 2), що сплинув 20.03.2018, тобто до вчинення нею досліджуваних кримінальних правопорушень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до ст. 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання.

Особа, судимість якої погашено або знято в установленому законом порядку, вважається такою, що не судима в силу ст. 89 КК України.

Вона не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості.

Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості - а тому не допускається.

Отже, враховуючи зазначені правові норми та принцип презумпції невинуватості, судимість, яка за законом вважається погашеною не може впливати на призначення обвинуваченому/обвинуваченій покарання у даному кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 має батьків пенсійного віку, а перебуваючи в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" у неї погіршився стан здоров`я, зокрема з`явилась хвороба - гіпертонія.

Підсумовуючи, виходячи з наведених вище обставин та ролі обвинуваченої у вчиненні злочину, її особи, яка раніше в силу ст. 89 КК України не судима, в порівнянні з роллю ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, його особою, що має не зняту і непогашену судимість за ч. 1 ст. 115 КК України, та призначеного йому покарання, колегія суддів доходить висновку про можливість пом?якшення призначеного обвинуваченій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання, визначивши його в мінімальних межах, встановлених в санкції вказаного матеріального закону, у виді 7 років позбавлення волі, яке буде справедливим та необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Доля речових доказів у провадженні вирішена у порядку ст. 100 КПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора та обвинуваченої ОСОБА_5 зі змінами захисника ОСОБА_9 - є слушними, а тому вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2022 підлягає зміні.

За викладеним, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_5 зі змінами підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 зі змінами задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у кримінальному провадженні № 120 191 101 300 018 67 від 02 липня 2019 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , змінити.

Звільнити ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч. 3 ст. 357 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строку, визначеного ст. 49 КК України.

Виключити з вироку посилання на застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 70 КК України.

Пом`якшити призначене ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 покарання з 9 років до 7 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які тримаються під вартою, - у той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3