Справа № 163/1059/19 Провадження №11-кп/802/93/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000049від 27 лютого 2018 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Куснища, Ковельського району, Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений, приватний підприємець, раніше не судимий,

визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України і йому призначено покарання за:

-ч. 2 ст. 342 КК України у виді 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2 040 грн.;

-ч. 2 ст. 345 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, п. 3 ч.1 ст.49 КК України, (у редакції станом на 28 лютого 2018 року), ч. 5 ст. 74 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбування призначених покарань у зв`язку із закінченням строків давності.

Вироком суду вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И В

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_7 близько 21 години 26 лютого 2018 року на АЗС "ОККО", що розташована на АДРЕСА_3 , умисно, з метою перешкодити виконанню службових обов`язків інспектором роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування Управління патрульної поліції в місті Києві ДПП НП ОСОБА_9 , у якого після розгляду справи про передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП правопорушення виникла підозра про можливе перебування у ОСОБА_7 під дією заборонених або обмежених в обігу речей і який через це повідомив ОСОБА_7 про необхідність проведення поверхневої перевірки, відмовився виходити з автомобіля "Фольксваген" номерний знак НОМЕР_1 , неодноразово намагався завдати поліцейському тілесних ушкоджень, штовхав та шарпав за формений одяг через відкриті двері транспортного засобу.

Після цього ОСОБА_7 , вийшовши з автомобіля, у присутності сторонніх осіб виражався в адресу ОСОБА_9 нецензурними словами, шарпав за формений одяг, намагався завдати ударів руками та ногами, через що поліцейський застосував спеціальний засіб сльозогінної та дратівної дії та фізичний вплив для відбиття нападу. При цьому ОСОБА_7 наніс один удар головою в ділянку носа та один удар кулаком лівої руки в ділянку губи поліцейського ОСОБА_9 , заподіявши йому легкі тілесні ушкодження.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого оскаржує вирок з підстав його незаконності та необґрунтованості. Вказує, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 не ґрунтується на досліджених судом доказах. Звертає увагу апеляційного суду на хибність його висновків про доведеність факту перевезення обвинуваченим дитини із порушенням ПДР, як законної підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням обвинуваченим, поліцейським. Відповідно, за умови відсутності доказів вчинення ним інших порушень ПДР, вимога поліцейського про пред`явлення водієм документів була також неправомірною. Підтвердженням цьому є, у тому числі, висновок службового розслідування від 10 травня 2018 року, яким установлено порушення ОСОБА_9 законодавства, що регулює правозастосування поліцейським, і проявилось у тому, що поліцейський не склав щодо ОСОБА_7 протокол про адміністративне затримання та не повідомив його про причини застосування превентивних заходів і законодавства, на підставі якого вони застосовувались. Також заперечує факт використання проблискових маячків червоного кольору під час переслідування керованого обвинуваченим транспортного засобу, і вважає це додатковим свідченням відсутності у поліцейського ОСОБА_9 жодної з вичерпного переліку підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», озвучувати перед обвинуваченим вимогу у пред`явленні ним документів, що посвідчують особу та/або документів, що підтверджують відповідне право особи. Категорично заперечує установлені у рішенні суду обставини вчиненого, в контексті зневажливого ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до поліцейського, своєчасного не реагування на нього, не відкривання дверей, світіння ліхтарем у обличчя та зазначає про вчинення таких дій поліцейським, а не обвинуваченим ОСОБА_7 . Згідно висновку судово-медичного експерта № 18 у ОСОБА_9 будь-яких тілесних ушкоджень, при огляді лікарем приймального відділення, виявлено не було, а установлений діагноз «забій м`яких тканин носа», не може бути прийнятий до уваги, при викладенні підсумків. Показання свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 безпідставно взяті до уваги судом через їх очевидну суперечливість дослідженому у судовому засіданні відеозапису. У зв`язку із вищенаведеним, вважає, що стороною обвинувачення не здобуто належних та допустимих доказів у підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінально караних дій, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України тому, за усім обсягом пред`явленого обвинувачення, просить його виправдати.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника які, кожен окремо, підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити, прокурора, який відносно задоволення поданої апеляційної скарги заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Змістом оскаржуваного вироку стверджується, що судом першої інстанції зазначених вимог закону було дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався в здійсненні опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, за що передбачена кримінальна відповідальність ч. 2 ст. 342 та ч. 2 ст. 345 КК України.

В ході розгляду матеріалів даного кримінального провадження, при оцінці здобутих стороною обвинувачення доказів, суд визнав доведеними фактичні обставини вчиненого, викладені у обвинувальному акті, і з таким його висновком погоджується колегія суддів.

Вирок суду у цій його частині підставно обґрунтований показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який винуватість за інкримінованим йому обвинуваченням не визнав, однак не заперечував свого перебування у місці та часі, зазначених у обвинувальному акті. Підтвердив факт виниклої словесної суперечки із поліцейським ОСОБА_9 , який приснув його з балончика газом у очі, поводивши себе неадекватно а, у подальшому, із іншим поліцейським, почали його затримувати.

Потерпілий ОСОБА_9 у суді показав, що причиною зупинки транспортного засобу під керуванням обвинуваченого було перевезення дитини на передньому пасажирському сидінні, де також перебувала жінка. Так як обвинувачений не зупинився, його зупиняли службовим автомобілем із увімкненими проблисковими маячками. Безпосередньо на АЗС, ОСОБА_7 пред`явити посвідчення водія та документи відмовився, поводився неадекватно, у зв`язку із чим, щодо нього було складено постанову за перевезення дитини на передньому пасажирському сидінні, відсутність посвідчення водія, а через його підозрілу поведінку, потерпілий вирішив провести його поверхневу перевірку та транспортного засобу. Однак, обвинувачений вийти із машини відмовлявся, ображав поліцейських, погрожував металічним предметом, що і слугувало підставою для застосування до нього фізичної сили та газового балончика, а вийшовши із приміщення АЗС, став шарпати та наносити удари. ОСОБА_9 відчув біль, у нього потекла кров. Після приїзду слідчо-оперативної групи поїхав у лікарню, де повідомив про нанесення йому тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_10 , який разом із ОСОБА_9 , здійснював патрулювання на стаціонарному посту «Вишнів», при його допиті у суду, цілковито підтвердив показання потерпілого. Ствердив, що на вулиці почалась шарпанина, обвинувачений намагався вдарити поліцейських, і це продовжувалось у туалеті. Безпосередньо момент нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_9 удару не бачив, однак бачив на його обличчі кров.

Такі їх показання є чіткими, послідовними та незмінними у ході всього судового розгляду матеріалів даного кримінального провадження, узгоджуються із даними, що містяться у сукупності інших належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: повідомленні КНП "ТМО Любомльської міської ради" від 26 лютого 2018 року № 14 про доставлення у лікувальний заклад о 22:50 годині обвинуваченого ОСОБА_7 , у якого виявлено наслідки застосування сльозогінного газу; повідомленні цього ж лікувального закладу від 26 лютого 2018 року за № 15, у якому значиться про доставлення о 23:20 годині потерпілого ОСОБА_9 , у якого виявлено забій м`яких тканин носа, садна верхньої губи; постанові інспектора патрульної поліції ОСОБА_9 від 26 лютого 2018 року серії АР № 438188 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КУпАП із накладенням на нього стягнення у вигляді 425 грн. штрафу, яка після її перегляду у судах першої та апеляційної інстанції залишена без зміни та набрала законної сили 06 серпня 2018 року; постанові судді Любомльського районного суду Волинської області від 04 червня 2018 року у справі № 163/389/18, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні дрібного хуліганства, що проявилось у нецензурній лайці, однак провадження у справі закрите за збігом строку накладення стягнення, а цією ж постановою матеріали за протоколом про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 185 КУпАП вирішено направити органу досудового розслідування для приєднання до матеріалів даного кримінального провадження; висновку службового розслідування від 10 травня 2018 року, що проводилось на підставі наказу ДПП НПУ від 11 квітня 2018 року № 1666, у якому значиться про порушення ОСОБА_9 законодавства, що регулює правозастосування поліцейським, яке проявилось, зокрема, у тому, що ОСОБА_9 не склав щодо ОСОБА_7 протокол про адміністративне затримання і не повідомив його про причини застосування превентивних заходів і законодавства, на підставі якого вони застосовуються; наказі ДПП НПУ від 08 серпня 2018 року № 1077 за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог підпунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію", пункту 12 частини 1 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, інспектора взводу № 1 роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування УПП у місті Києві, на підставі якого ОСОБА_9 звільнено із служби в органах поліції.

Висновком судово-медичного експерта № 18 стверджується, що у ОСОБА_9 , під час його огляду, 28 лютого 2018 року виявлено крововилив на слизовій оболонці верхньої губи справа, який утворився унаслідок контакту з тупим предметом і належить до легких тілесних ушкоджень. Ознак забою м`яких тканин носа та саден верхньої губи, що вказані в повідомленні № 15, експерт не виявив.

Факт нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, у тому числі, головою в голову, що вищезазначеним висновком експерта визначено як заподіяння легких тілесних ушкоджень, стверджується не лише показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_10 , а й відеозаписом події, до якої на обличчі потерпілого жодних ушкоджень не було.

Даний висновок є науково обґрунтований, здобутий у встановленому кримінально процесуальним законом порядку, тому підставно взятий до уваги судом.

При безпосередньому дослідженні судом інформації на оптичному носії (диску DVD-R) торгівельної марки "Verbatim", де містяться дев`ять відеофайлів та протоколу його огляду слідчим від 24 січня 2019 року (записані нагрудною камерою відеоспостереження поліцейського на території АЗС «ОККО», що у АДРЕСА_4 ) установлено перебіг даної події, що мала місце 26 лютого 2018 року. Зокрема, зафіксовано суперечку між поліцейським та ОСОБА_7 щодо порушення ПДР, а також вимогу інспектора пред`явити посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яка обвинуваченим виконана не була що, у тому числі, слугувало підставою винесення щодо обвинуваченого постанови за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. Під час ознайомлення обвинуваченого із змістом постанови, останній перебивав поліцейського, виражався у його адресу нецензурною лайкою. У свою чергу, ОСОБА_9 повідомив про застосування превентивного заходу, визначеного ст. 34 Закону України «Про національну поліцію» - поверхневого огляду та запропонував обвинуваченому вийти із автомобіля, який вимоги поліцейського не виконав. ОСОБА_9 повідомив про його затримання, на що ОСОБА_7 взяв у праву руку металевий короткий прут, схожий на монтировку та замахнувся на поліцейського, після чого між ними почала шарпанина, яка супроводжувалась нецензурною лексикою обвинуваченого, який вдарив потерпілого в область грудей, що призвело до втрати ним рівноваги. Після виходу із АЗС, обвинувачений продовжив словесний конфлікт із погрозами поліцейському, наніс йому удар головою в голову, намагався також нанести удар ногою, завдав удар рукою. Поліцейські намагались одягнути йому на руки кайданки і повідомили про його затримання.

Вищеописаний перебіг події достатньо повно та детально відтворює обставини вчиненого, у тому числі і ті, які передували конфлікту, дає можливість оцінити не лише дії обвинуваченого, з точки зору, їх протиправності, а й поведінку поліцейського у виниклій обстановці, її відповідність обсягу його повноважень, визначених спеціальним Законом та обстановці, що склалась.

На думку колегії суддів, цим відео беззаперечно підтверджується факт не виконання законної вимоги поліцейського, зверненої до обвинуваченого, про пред`явлення документів про право керування та реєстрацію транспортного засобу, а у подальшому, і вимоги вийти із автомобіля, з метою застосування превентивних заходів (поверхневого огляду особи та транспортного засобу), неодноразового нецензурного та образливого висловлювання обвинуваченим в адресу поліцейських ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , замахування на поліцейського металевим предметом, шарпанина а, у подальшому, і вчинення активного фізичного опору, який супроводжувався нанесенням потерпілому легких тілесних ушкоджень.

Ураховуючи такий розвиток подій, агресію та застосування фізичної сили ОСОБА_7 , працівники поліції цілком на законних підставах прийняли рішення про його затримання, словесно вимагали припинити такі його дії та застосовували до нього спецзасоби.

Серед доводів апеляційної скарги сторона захисту, у тому числі, стверджує, що у цьому конкретному випадку, мали місце безпричинність зупинки транспортного засобу під керуванням обвинуваченого та незаконне його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, що безпідставно не було ураховано судом.

При оцінці таких доводів, колегія суддів звертає увагу на те, що вищезгадана постанова інспектора поліції перевірялась судом першої і апеляційної інстанцій на предмет її законності, в порядку адміністративного судочинства, набрала законної сили 06 серпня 2018 року, у зв`язку із залишенням її без зміни постановою апеляційного суду.

Також слід зазначити про те, що саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, законодавцем на водіїв транспортних засобів, у правовому полі, покладено додаткові обов`язки. Тому, незгода із причинами зупинки, жодним чином не звільняє його від обов`язку виконання законних вимог працівників поліції, аналогічно, як і незгода із винесеною щодо нього постановою, яку водій, у подальшому, не позбавлений можливості оскаржити, у встановленому законом порядку.

Усе наведене вище, цілком спростовує твердження сторони захисту про провокативний характер дій працівників поліції, дії яких, цілком відповідали виниклій обстановці, були адекватними та відповідними діям обвинуваченого, узгоджувалися із вимогами Закону України «Про національну поліцію» щодо застосованих поліцейськими заходів, у цьому конкретному випадку. Тому, такі доводи були обґрунтовано відхилено судом через їх невідповідність фактичним обставинам вчиненого, надуманість та власне трактування обставин події і чинного законодавства, як і факт притягнення поліцейського ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності, який не стосується першопричини злочинного опору обвинуваченого та нанесення останньому тілесних ушкоджень.

Невідповідності обставинам вчиненого у показаннях поліцейських є незначними, більше стосуються деталей, які не мають вирішального впливу на оцінку обставин вчиненого та жодним чином не суперечать перебігу події, що мала місце 26 лютого 2028 року, тому такі їх показання, цілком підставно було взято до уваги та оцінено судом.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що дії ОСОБА_7 , пов`язані з опором та заподіянням тілесних ушкоджень поліцейському, були спрямовані виключно на активну фізичну протидію здійснення працівниками поліції покладених на них службових обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 403 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із обвинувального акту та вироку суду, дії обвинуваченого одночасно було кваліфіковано за ч. 2 ст. 342 КК України, як опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та за ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі коли особою спочатку вчиняється менш суспільно небезпечне діяння, а потім більш суспільно небезпечне однорідне посягання і вчинене охоплюється єдиним умислом, це свідчить про розвиток суспільно небезпечної поведінки особи і вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно небезпечне кримінальне правопорушення. Реальна сукупність однорідних (менш суспільно небезпечного та більш суспільно небезпечного) кримінальних правопорушень має місце лише тоді, коли щодо кожного з них існував відокремлений в часі умисел.

З установлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження убачається, що опір, погроза насильством та насильство, застосовані обвинуваченим ОСОБА_7 до представника правоохоронного органу були об`єднані єдиним умислом і вказані дії не були «розірвані у часі», тобто діями винного одночасно були вчинені різні види посягань на працівника правоохоронного органу, розвиток подій від опору, погрози застосування насильства до його безпосереднього застосування відбувалися динамічно та практично одночасно. Тобто, інші діяння у такому випадку є лише способом, невід`ємною складовою частиною об`єктивної сторони вчинення іншого, більш тяжкого кримінально-карного діяння, таким чином, і суб`єктивна сторона злочину (намір) свідчить, що особа прагне вчинити найбільш тяжке кримінальне правопорушення, а інші кримінальні правопорушення, що складають його, виступають для нього процесом вчинення цього, більш тяжкого злочину.

Отже, опір, погроза насильством та насильство застосовані до працівника правоохоронного органу, що обєднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після погрози вчинити такі дії, утворюють одне кримінально-каране діяння і не потребують додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 КК України, а тому дії ОСОБА_7 , у цьому конкретному випадку, слід кваліфікувати лише за ч. 2 ст. 345 КК України.

Водночас, колегія суддів зауважує, що надавши правильну оцінку ступеню тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, проаналізувавши положення п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України суд, у мотивувальній частині свого рішення, дійшов законного та обґрунтованого висновку про звільнення обвинуваченого від покарання, тоді як у резолютивній його частині зазначив про його звільнення від відбування призначеного покарання, що не лише суперечить змісту положень ч. 5 ст. 74 КК України, а і передбачено зовсім іншим, відмінним інститутом (ст. 75 КК України).

Такі висновки суду є суперечливими, тому резолютивну частину вироку суду слід викласти у точній відповідності до змісту положень ч. 5 ст. 74 КК України та вказати про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, у зв`язку із закінченням строку давності.

За таких обставин, оскаржуваний вирок суду підлягає зміні, шляхом виключення із нього вказівки на кваліфікацію та засудження ОСОБА_7 за ч. 2

ст. 342 КК України та зазначення про його звільнення від покарання на підставі ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності, у відповідності до змісту положень ч. 5 ст. 74 КК України, а апеляційна скарга захисника частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити із вироку суду першої інстанції вказівку про кваліфікацію та засудження обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342 КК України.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України від покарання, у зв`язку із закінченням строку давності.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: