УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 756/8798/22

провадження № 51-6191 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від

17 липня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року

ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 липня 2022 року, приблизно о 21 год 55 хв., перебуваючи на трамвайній зупинці, яка розташована навпроти будинків № 11 та

№ 11-А по вул. Семена Скляренка у м. Києві , в результаті словесного конфлікту з ОСОБА_6 , який переріс у бійку, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, дістав з сумки ніж, яким умисно наніс один удар ОСОБА_6 в ліву сторону живота, чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Оболонського районного суду

м. Києва від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_5 змінено, застосовано вимоги

ст. 69 КК України та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В решті вирок залишено без змін.

В касаційній скарзі захисник просить оскаржувані судові рішення змінити - звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування стверджує, що суд першої інстанції неправомірно та безпідставно дійшов висновку, що ОСОБА_5 є соціально небезпечним, його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень не можливе без ізоляції від суспільства, як наслідок призначив йому покарання у виді позбавлення волі без застосування положень статей 69, 75 КК України. Разом з цим, на думку захисника, апеляційний суд у повній мірі не врахував доводи апеляційної скарги, позицію потерпілого та прокурора, який звертався з апеляційною скаргою, наявність пом`якшуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, мотиви його вчинку, внаслідок чого не застосував інститут звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Водночас, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено ухвалою апеляційного суду, а саме ОСОБА_5 призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі, тому доводи касаційної скарги щодо зміни вироку Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року в частині покарання не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Колегія суддів Верховного Суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у не застосуванні приписів статті 75 КК України, з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_4 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Зі змісту наведеної норми слідує, що покарання має дві мети: 1) спеціальна превенція - попередження вчинення нових правопорушень самим винуватим; 2) загальна превенція попередження вчинення нових правопорушень іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали захисник оскаржував вирок місцевого суду з підстав призначення обвинуваченому ОСОБА_5 надмірно суворого покарання та не застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

За наслідками апеляційного розгляду, суд належним чином перевірив доводи захисника та задовольнив скаргу частково, надавши на них достатні відповіді, з наведенням мотивів постановленого рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставне невизнання місцевим судом обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , - щирого каяття.

Мотивуючи своє рішення в цій частині, апеляційний суд вказав, що щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки.

Як встановлено судом, після вчинення злочину та протягом судового провадження ОСОБА_5 висловлював каяття та давав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, запевняв про недопущення такої поведінки в майбутньому, відшкодував ОСОБА_6 шкоду, примирився з потерпілим, який просив суд звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання.

На переконання апеляційного суду, наведені обставини свідчать про наявність у діях ОСОБА_5 обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття.

Разом з цим, з огляду на встановлення місцевим судом обставини, яка пом`якшує покарання, - відшкодування шкоди потерпілому, суд дійшов висновку про наявність у даному кримінальному провадженні двох обставин, що пом`якшують покарання, які, в свою чергу, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З урахуванням вищезазначеного, даних про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується задовільно, є добровольцем підрозділу територіальної оборони, а також відсутності обставин, що обтяжують покарання, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування вимог ст. 69 КК України та призначив ОСОБА_5 більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Водночас, судом відхилено апеляційні доводи захисника щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи таке рішення, колегія суддів вказала на відсутність підстав для застосування приписів ст. 75 КК України, оскільки у скарзі не наведено переконливих доводів про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, а позиція потерпілого та прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, які просили застосувати вимоги вказаної норми права не є достатньою для цього.

Верховний Суд погоджується із вказаним висновком суду апеляційної інстанції, та вважає за необхідне зазначити таке.

Як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали, обставини про неврахування яких апеляційним судом стверджує захисник, а саме: наявність обставин, що пом`якшують покарання, дані про особу ОСОБА_5 , мотиви його вчинку, позиція потерпілого, були в повній мірі враховані судом при призначенні покарання, та стали підставою для призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.

Водночас, посилання захисника на неналежне врахування апеляційним судом думки потерпілого щодо покарання є неспроможним, оскільки, згідно усталеної практики касаційного суду, при призначенні покарання та вирішення питання про порядок його відбування може бути врахована думка потерпілого, однак така думка не є визначальною та обов`язковою для суду.

Що стосується неврахування думки прокурора з даного питання, то колегія суддів зауважує, що у суді апеляційної інстанції прокурор не підтримав апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Підсумовуючи наведене, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке слід відбувати реально, є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, умотивованість її висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурором у касаційній скарзі не наведено.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 липня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3