Провадження № 1-кп/643/814/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2023 м. Харків

Московський районний суд м. м. Харкова у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001214 від 04.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

в с т а н о в и в :

18 грудня 2023 року до Московського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001214 від 04.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурором до обвинувального акту додано клопотання про продовження стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави. В обґрунтування клопотання прокурором зазначено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченої, наразі не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 у даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання на 22 грудня 2023 року.

У підготовчому судовому засіданні 22 грудня 2023 року прокурор підтримав додане до обвинувального акту клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив його задовольнити з підстав, наведених у клопотанні Крім того прокурор зазначив, що обвинувальний акт підсудний Московському районному суду м. Харкова, тому просив суд призначити його до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні 22 грудня 2023 року захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення заявленого прокурором клопотання про продовження його підзахисній ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на недоведеність ризиків, на які посилається прокурор в обґрунтування клопотання, вважав за можливе змінити обвинувачені запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Крім того, захисник зауважив, що його підзахисна утримується в ДУ «Київський слідчий ізолятор», у зв`язку чим наявні підстави для вирішення у встановленому законом порядку питання щодо визначення підсудності даного кримінального провадженні суду в м. Києві. Крім того, посилався, що в обвинувальному акті не вказано точного місця вчинення інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, а тому цей обвинувальний акт не підсудний Московському районному суду м. Харкова, також вважав, що відсутність в обвинувальному акті точного місця вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення може слугувати підставою для повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства України.

У підготовчому судовому засіданні 22 грудня 2023 року обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження стосовно неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважала за можливе змінити їй запобіжний захід на інший, не пов`язаний з позбавленням волі, у тому числі, на домашній арешт. В іншому обвинувачена підтримала позицію свого захисника.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , виходячи з такого.

За правилами ч. 2 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Зважаючи на наведені положення Основного закону слід визначити такі обов`язкові вимоги до правомірного тримання під вартою: по-перше, тримання під вартою має здійснюватися виключно на підставі належним чином вмотивованого рішення суду, по-друге, підстави та порядок застосування такого запобіжного заходу мають бути визначені в законі та повинні відповідати конституційним гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Строк дії ухвали про тримання ОСОБА_6 під вартою встановлено в межах строку досудового розслідування, - до 26 листопада 2023 року. В подальшому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжувався до 28 грудня 2023 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України унормовано, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Правилами ч. 2 ст. 177 КПК України унормовано, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Отже, виходячи з наведених положень чинного законодавства, прокурор, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Таким чином, судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Разом з тим, в розумінні ч. 2 ст. 42 КПК України ОСОБА_6 наразі перебуває у статусі обвинуваченої, а відтак судом не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею кримінального правопорушення.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені п. п. 1-5 ст. 177 КПК України.

У контексті кримінального провадження ризиком є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Серед обставин, які має враховуватися судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Одним з вагомих факторів при оцінці ризику переховування є дані про особистість обвинуваченого, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.

Вимогами ст. 199 КПК України унормовано порядок продовження строку тримання під вартою. Зі змісту ч. 3, 4 та 5 ст. 199 КПК випливає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Правилами ст. 178 КПК України закріплено обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення свідчать про надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. Санкція ч. 2 ст. 111 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

Під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочину, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, надзвичайно високу суспільну небезпечність злочину, яке інкримінується обвинуваченій, а також особистість обвинуваченої, відсутність міцних соціальних зав`язків із державою, що обґрунтовується самим характером інкримінованого діяння, що має антидержавницьку спрямованість, відсутністю місця роботи, при цьому суд враховує, що пенсійні виплати обвинувачена може отримувати у будь-якому місці, що не перебуває під прямою юрисдикцією сторони обвинувачення та суду, відсутністю осіб на утриманні, оскільки відомостей про інше сторона захисту не надала, суд ставиться критично до посилань сторони захисту щодо сталості зв`язків обвинуваченої, обґрунтовуючи це наявністю місця реєстрації, оскільки в умовах дії воєнного стану наявна процедура тимчасового переміщення, яка за своїми правовими наслідками породжує правовідносини, релевантні державній реєстрації, таке переміщення особа може робити необмежену кількість разів.

Ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченій ОСОБА_6 , та покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою, дані про особу обвинуваченої, які викладені в ухвалі про застосування запобіжного заходу, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, на який, серед інших, як на підставу продовження стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою доведений прокурором та продовжує існувати.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що посилання сторони захисту на похилий вік ОСОБА_6 , на наявність в неї зареєстрованого місця проживання та міцних соціальних зв`язків не нівелює наведених вище висновків колегії суддів.

Вирішуючи питання щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, колегія суддів зважає на те, що з доданого до обвинувального акту реєстру матеріалів досудового розслідування не вбачається, що у даному кримінальному провадженні допитувалися свідки, а відтак, підстави стверджувати про наявність на даний час такого ризику, визначеного положеннями п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні.

Водночас, колегія суддів доходить висновку, що обвинувачена ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки наразі органом досудового розслідування всі спільники обвинуваченої не встановлені, а відтак вона може повідомити їм про факт виявлення злочинної діяльності та обставини, які стали їй відомі в ході проведення досудового розслідування, що унеможливить притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Також обвинувачена може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом підкупу, погроз, тиску на учасників кримінального провадження, шляхом створення інших умов та обставин з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, викладеними у клопотанні про продовження строків тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 щодо наявності ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, тобто п.5 ч.1 ст.177 КПК України, позаяк злочинна діяльність обвинуваченої була спрямована на вчинення злочину проти національної безпеки України. Жодних доказів того, що обвинувачена змінила свої антидержавницькі погляди стороною захисту не надано. Багатоепізодність інкримінованого діяння свідчить про сталість поглядів обвинуваченої. При цьому посилання захисника на щире каяття ОСОБА_6 та її активне сприяння досудовому розслідуванню, на переконання суду, є передчасним, процесуальна позиція обвинуваченої наразі є незрозумілою.

Обставини того, що ОСОБА_6 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалася при наявності інших, наведених вище обставин, не нівелює наведених висновків колегії суддів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що передбачені п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України ризики прокурором доведені, наразі не зменшилися та продовжують існувати.

З огляду на викладене вище, враховуючи особу обвинуваченої, наявність у даному кримінальному провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи обвинуваченої, а також суспільно-політичну ситуацію на даний час та повномасштабне збройне вторгнення Російської Федерації на територію України, за умов проведення відповідними силовими підрозділами України бойових дій, направлених на протистояння збройним силам Російської Федерації та деокупацію окремих територій України, небезпека вчинення обвинуваченою зазначених вище дій носить підвищений характер, що в своїй сукупності з іншими ознаками підтверджує ймовірність свідомої позапроцесуальної поведінки обвинуваченої.

Стосовно того, чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, колегія судді зазначає про таке.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 КПК України (ч. 1 ст. 184 КПК України).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

Надаючи оцінку можливостям застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачена при застосуванні до неї більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на неї процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_6 та зможе запобігти ризикам, які передбачені п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та які були встановлені судом, а відтак не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, як про це, у тому числі, просили обвинувачена та її захисник.

Жодних інших обставин, які б спростовували правомірність подальшого тримання обвинуваченої під вартою, судом не встановлено.

З огляду на наведене, колегія судді доходить висновку, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Водночас, суд не може визнати обґрунтованими доводи обвинуваченої та його захисника щодо відсутності підстав для подальшого тримання обвинуваченої під вартою, позаяк наведені вище обставини в їх сукупності свідчать як про те, що ризики вчинення обвинуваченою зазначених вище дій, передбачених п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися, так і про неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі, у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Що стосується переданого на розгляд суду обвинувального акту, колегія суддів зважає на таке.

Підготовче судове засідання в судовому провадженні у першій інстанції є обов`язковою і самостійною стадією кримінального процесу, в якій суд визначає можливість на законних підставах призначати кримінальне провадження до судового розгляду.

Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду, ефективність якого залежить від повноти, всебічності та ретельності його підготовки.

Зокрема, одним із завдань, які має вирішити суд у підготовчому судовому засіданні, є визначення підсудності йому даного кримінального провадження з огляду на чіткі правила встановлення територіальної підсудності.

За правилами ч. 1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Місце вчинення кримінального правопорушення це певна територія, на якій вчиняється передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне діяння.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

У свою чергу, з обвинувального акту вбачається, що як при викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, так і при формулюванні пред`явленого їй обвинувачення, обвинувальний акт не містить зазначення точного місця вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Натомість обвинувальний акт містить посилання на те, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, перебуваючи у м. Харкові.

Відтак, згідно з обвинувальним актом в ході досудового розслідування точне місце вчинення кримінального правопорушення в межах м. Харкова не встановлено.

Водночас, згідно з адміністративно-територіальним устроєм, місто Харків поділене на окремі райони, які належать до юрисдикції окремих самостійних судів: Київського, Дзержинського, Червонозаводського, Жовтневого, Комінтернівського, Ленінського, Орджонікідзевського, Московського, Фрунзенського районних судів м. Харкова.

За таких обставин, відсутність можливості встановлення точного місця вчинення кримінального правопорушення в межах міста Харкова позбавляє суд можливості визначити конкретний суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинене кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим, в даному випадку, для визначення уповноваженого на розгляд вказаного обвинувального акту суду необхідно виходити з того, у межах територіальної юрисдикції якого суду закінчено досудове розслідування.

Так, за змістом ч. 1 та 2 ст. 283 КПК України особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в судів найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження. Прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Системний аналіз вказаних положень КПК України свідчить про те, що однією із форм закінчення досудового розслідування є складення обвинувального акту та звернення з ним до суду, що, у свою чергу, вказує на те, що місцем закінчення досудового розслідування, у випадку складення обвинувального акту, є саме місце його складення слідчим та затвердження прокурором.

З обвинувального акту вбачається, що його складено старшим слідчим в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України за місцем розташування органу досудового розслідування - Головного слідчого управління Служби безпеки України за адресою: вул. Володимирська, 33 в м. Києві та затверджено прокурором третього відділу управління і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що виходячи з приписів ст. 314 КПК України на стадії підготовчого провадження суд позбавлений можливості чітко встановити місце вчинення кримінальних правопорушень та дійти беззаперечного висновку про підсудність даного кримінального провадження саме Московському районному суду м. Харкова, адже питання про відповідність обвинувального акту фактичним обставинам справи, про узгодженість викладених фактичних обставин справи з формулюванням обвинувачення та з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, про наявність чи відсутність тих чи інших відомостей та перевірку їх доказами, не може бути предметом розгляду під час підготовчого провадження, оскільки на цій стадії судового провадження суд позбавлений можливості дослідити докази, як і конкретність та доведеність обвинувачення.

Отже, дослідивши зазначений в обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, суд позбавлений можливості дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення було вчинено саме на території Салтівського району м. Харкова, тобто у межах територіальної юрисдикції Московського районного суду м. Харкова.

Поряд з цим, досудове розслідування здійснювалося та було закінчено старшим слідчим в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України за місцем розташування органу досудового розслідування - Головного слідчого управління Служби безпеки України за адресою: вул. Володимирська, 33 в м. Києві та затверджено прокурором третього відділу управління і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора.

За змістом ч. 1 ст. 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

Колегія суддів бере до уваги, що згідно з п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підставою для скасування судового рішення у справі в будь-якому разі.

З огляду на наведене, всі інші питання, у тому числі щодо призначення до судового розгляду чи повернення обвинувального акту прокурору, мають вирішуватися належним судом, якому підсудне дане кримінальне провадження.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.

Правилами ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як одну із засад організації судової влади проголошено право на повноважний суд, що передбачає розгляд справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, та суддею, який визначається згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. Процесуальними кодексами визначаються вимоги до складу суду. В сукупності ці правила забезпечують розгляд справи судом, встановленим законом.

Положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Інтерпретація суті поняття «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 та полягає у наступному: «п. 23. Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року)… 24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». 25. У пп. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» Суд дійшов до висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Наведена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

У п. 64 рішення у справі «Йоргіч (Jorgic) проти Німеччини» від 12.07.2007 року ЄСПЛ вказав, що справу перш за все слід розглянути за статтею 6 § 1 Конвенції щодо того, чи був заявник засуджений «судом, встановленим законом». Суд зазначає, що цей вислів віддзеркалює принцип верховенства права, котрий є невідємною частиною системи захисту, запровадженої Конвенцією і її Протоколами. «Закон», у розумінні статті 6 § 1 Конвенції, включає, зокрема, законодавство щодо встановлення і компетенції судових органів. Отже, якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» у розумінні статті 6 § 1.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України унормовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Колегія суддів наголошує, що визначення місця вчинення злочину не може вважатися формальним, оскільки прямо впливає на визначення суду, який уповноважений законодавчо розглядати те чи інше кримінальне провадження.

За вказаних обставин, в розумінні вимог ст. 32 КПК України, вказане кримінальне провадження не належить до територіальної юрисдикції Московського районного суду м.Харкова.

Згідно з п. 4 ч. 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема про направлення обвинувального акта до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Правилами ч. 1 ст. 34 КПК України визначений вичерпний перелік підстав для передачі кримінального провадження на розгляд іншого суду, а саме: до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності; після задоволення відводів (самовідводів) чи інших випадках неможливо утворити новий склад суду для судового розгляду; обвинувачений чи потерпілий працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження; ліквідовано суд, або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який здійснював судове провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає за необхідне направити даний обвинувальний акт до Харківського апеляційного суду для вирішення питання про звернення з поданням до Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження з Московського районного суду м. Харкова до Шевченківського районного суду м. Києва, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування, як це унормовано положеннями п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Що стосується заявленого в підготовчому судовому засіданні обвинуваченою ОСОБА_6 та її захисником адвокатом ОСОБА_7 клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, то колегія суддів вважає клопотання таким, що заявлене передчасно, позаяк воно може розглядатися після вирішення питання про територіальну підсудність даного кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 34, 177, 197, 199, 314, 369, 372 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» продовжити на шістдесят днів - до 19 лютого 2024 року включно.

Установити строк дії ухвали до 19 лютого 2024 року в частині продовження строку тримання під вартою.

Направити обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001214 від 04.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, до Харківського апеляційного суду для вирішення питання про звернення з поданням до Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження з Московського районного суду м. Харкова до Шевченківського районного суду м. Києва, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору розглянути після вирішення питання про територіальну підсудність даного кримінального провадження.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, прокурору.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою протягом п`яти днів з дня її проголошення може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченою - у той же строк, з моменту вручення їй копії ухвали суду, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення у формі ухвали складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3