Номер провадження: 11-сс/813/1414/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001387, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.10.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 у кримінальному провадженні №0001387, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.10.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України задоволено клопотання адвоката ОСОБА_8 про накладення арешту та накладено арешт на шуби, дублянки, жилет з капюшоном, сумки жіночі, рюкзаки жіночі, гаманці, шкіряні куртки, пальто та пуховики.

Рішення слідчого судді обґрунтоване необхідністю забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що слідчим суддею не враховано відсутність у поданому клопотання підстави для арешту та його обґрунтування. Вказує, що в поданому клопотанні не зазначено про існування будь-якого ризику, а також необґрунтована наявність підстав вважати, що вилучене майно може бути якимось чином приховано, пошкоджено, зіпсовано, знищено, перетворено чи відчужено. Наголошує, про не зазначення в клопотанні, що вилучене майно містить ознаки, що характерні речовому доказу згідно ст. 98 КПК України. Звертає увагу, що представником не доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для арешту майна.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання про накладення арешту на майно.

Представник цивільного позивача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак до початку розгляду подав клопотання про розгляд без його участі, а тому у відповідності до положень ч. 3 ст. 306 та ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності представника ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представникаОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши доводи клопотання та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання про арешт майна зазначених вимог закону дотримався в повній мірі з огляду на наступні обставини.

Із клопотання цивільного позивача вбачається, що СВ відділом поліції №3 ОРУП №1 ГУНП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001387 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.10.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Так, відповідно до матеріалів, долучених до клопотання вбачається, що 26.01.2018 між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстрований в реєстрі за №128.

Крім того, 07.11.2019 між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у загальному розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США під 3% щомісячно строком на 2 (два) місяці, а саме до 07.01.2020 року. На підтвердження факту отримання вказаних коштів, відповідач надав власноруч написану розписку, у якій ОСОБА_7 зобов`язалась повернути вищевказану суму грошових коштів у строк до 07.01.2020.

Зазначені обставини свідчать про завдання збитків ОСОБА_9 у загальному розмірі 86400 доларів США, привласнивши грошові кошти за вищевказаними договорами позик, укладених між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати.

У зв`язку із спричинення з боку ОСОБА_7 збитків у розмірі 86400 доларів США, 24.04.2023 до СВ відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП пред`явлено цивільний позов ОСОБА_9 , як потерпілого у кримінальному провадженні №0001387 від 22.10.2021.

В подальшому на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 10.12.2021 вилучено належне ОСОБА_7 майно, а саме шуби, дублянки, жіночі сумки, жіночі гаманці, куртки, в тому числі шкіряні, жилети, спідниці та пальто.

Разом з тим, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта - ОСОБА_7 від 09.02.2022 встановлено відсутність у відповідачки нерухомого майна, вартість якого могла задовольнити боргові зобов`язання перед ОСОБА_9 .

При цьому, згідно інформації з Єдиного реєстру боржників, станом на сьогоднішній день відносно відкрито 4 (чотири) виконавчих провадження, що свідчить про системний характер невиконання ОСОБА_7 своїх зобов`язань.

Натомість, окрім раніше арештованого в межах кримінального провадження №0001387 від 22.10.2021 рухомого майна ОСОБА_7 не має жодних інших активів, які зможуть забезпечити виконання боргових зобов`язань ОСОБА_7 .

Враховуючи, що єдиним активом відповідача, який частково може задовольнити вимоги про стягнення з неї грошових коштів є рухоме майно (а саме хутряні та шкіряні вироби) які належать ОСОБА_7 виникла необхідність у накладені арешту на майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що необхідність накладення арешту на майно обумовлюється необхідністю забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що вищезазначене майно може бути використане, як захід забезпечення цивільного позову заявленого в межах даного кримінального провадження для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає голослівними посилання сторони захисту щодо необґрунтованості накладення такого арешту, оскільки це спростовується матеріалами кримінального провадження.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги надану затверджену судом мирову угоду, однак вона не є безумовною підставою для скасування постановленої ухвали слідчого судді, з урахуванням досліджених матеріалів доданих до клопотання, в тому числі даних, які існували на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.

Також апеляційний суд вважає інші доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001387, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.10.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4