Провадження № 11-сс/811/192/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2023, якою повернуто скаргу командира в/ч НОМЕР_1 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей в ЄРДР,

встановила:

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2023 було відмовлено у поновленні строку та повернуто скаргу командиру військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 подану на бездіяльність уповноваженої особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення за заявою (повідомленням) №4891 від 14.06.2023.

Дану ухвалу оскаржив командир військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді; зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання органом досудового розслідування копії ухвали слідчого судді внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за заявою в/ч НОМЕР_1 від 14.06.2023 за № 4891 стосовно самовільного залишення в/ч НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в діях якого вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, та розпочати досудове розслідування; зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, надіслати у в/ч НОМЕР_1 витяг з ЄРДР про внесення відповідних відомостей. Розгляд даної скарги здійснювати без участі представника в/ч НОМЕР_1 , оскільки дана частина перебуває в зоні бойових дій. Копія ухвали слідчого судді від 07.12.2023 отримано частиною 30.12.2023, апеляційну скаргу скеровано 03.01.2024, відтак строк апеляційного оскарження не пропущено.

З матеріалів скарги вбачається, що військовою частиною НОМЕР_1 у червні 2023 року скеровано на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові повідомлення №4891 від 14.06.2023 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, військовослужбовцем ОСОБА_8 .

У відповідь на повідомлення, слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові ОСОБА_9 23.06.2023 року скерував на адресу військової частини НОМЕР_1 лист, в якому повідомив, що підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань недостатньо.

Скаржник у поданій скарзі вказав, що даний лист військовою частиною отримано 10.10.2023 року та зареєстровано за вхідним номером №10823. 18.10.2023 на адресу Галицького районного суду м. Львова була скерована відповідна скарга на таку відповідь, але через порушення підслідності ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 25.10.2023 року скаргу військової частини НОМЕР_1 повернуто з підстав порушення правил підсудності. Дану ухвалу в частині отримали 23.11.2023 і відразу скерували скаргу до Личаківського районного суду м. Львова за підслідністю.

07.12.2023 у Личаківському районному суді зареєстровано скаргу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.11.2023. За результатом розгляду слідчий суддя ухвалою від 07.12.2023 відмовив в поновленні строку на оскарження оскільки скаржник звернувся до слідчого судді із скаргою лише 07.12.2023 року (конверт здано на пошту 29.11.2023 року), відтак слідчий суддя дійшов висновку про те, що скаржником пропущено строк на подачу даної скарги, оскільки початок строку починається з дня, що наступає після останнього дня, який відведено КПК України для вчинення слідчим або прокурором відповідної дії.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Скаржник - командир в/ч НОМЕР_1 , у відповідності до ст. 303 КПК України, звернулася до суду першої інстанції зі скаргою на бездіяльність слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, яка полягала у невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування виносить ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмову у задоволенні скарги.

Згідно ч.1 ст. 11 КК України злочином (кримінальне правопорушення) є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 6 квітня 2016 року, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Відповідно до ч.1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені ч.1 ст. 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформляються постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Колегією суддів встановлено, що слідчий суддя приймаючи рішення про повернення скарги командира в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку із пропуском строку подачі скарги, діяв у супереч вимогам чинного КПК України. Слідчим суддею суду першої інстанції не розглядалася скарга по суті заявлених в скарзі вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

Колегією суддів суду апеляційної інстанції було з`ясовано обставини справи і на вимогу суду старшим слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, ІНФОРМАЦІЯ_2 було надано роз`яснення з якого вбачається наступне.

23.06.2023 слідчим ОСОБА_10 було відмовлено в реєстрації до ЄРДР кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за повідомленням від 14.06.2023 № 4891 військової частини НОМЕР_1 , за фактом самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_8 .

Підставою для скерування в/ч НОМЕР_1 вказаного повідомлення став факт самовільного залишення розташування в/ч НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_8 , в районі місця тимчасового перебування в/ч НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1 .

Підставою для відмови в реєстрації до ЄРДР кримінального провадження стала законодавча неврегульованість та чинна на той час редакція ст. 407 КК України, згідно з якою до кримінальної відповідальності за самовільне залишення розташування військової частини в умовах воєнного стану притягувалися військовослужбовці, які понад 10 діб перебували у самовільному залишенні військової частини.

Втім військова частина помилково вважала зміни статті 407 до Кримінального кодексу України, внесені відповідно до Закону України від 13.07.2023 № 3233-IX, які фактично набрали чинності 11.08.2023 та відповідно від цієї дати до кримінальної відповідальності за самовільне залишення розташування військової частини в умовах воєнного стану притягувалися військовослужбовці, які понад 3 доби перебувають у самовільному залишенні військової частини.

З врахуванням зазначеного вище колегія суддів, дійшла висновку, що слідчим суддею суду першої інстанції при вирішенні питання повернення скарги не було в повній мірі враховані всі обставини справи, зокрема невраховано місце перебування військової частини та не враховано те, що в країні діє воєнний стан, через що в ряді областей України діють значні обмежень через постійні обстріли території країни, у зв`язку з чим значно порушена логістика, відтак суд першої інстанції проявив надмірний формалізм щодо поданої скарги.

Верховний Суд у безлічі своїх рішень зазначив, що формалізм у процесі є позитивним і необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення процесуального строку подачі скарги в порядку ст.303 КПК України підлягає до задоволення, а скарга командира в/ч НОМЕР_1 задоволенню не підлягає через відсутність в діях солдата ОСОБА_8 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, оскільки самовільне залишення розташування військової частини під час воєнного стану ним вчинено в період з 02.06.2023 по 05.06.2023, тобто він був відсутній протягом 3 діб, що станом на червень 2023 року не було кримінальним правопорушенням в розумінні ч.5 ст. 407 КК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 392, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_11 - задоволити частково.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2023, якою повернуто скаргу командира в/ч НОМЕР_1 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою поновити командира військової частини НОМЕР_1 строк подачі скарги на бездіяльність слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Скаргу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей в ЄРДР залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: