УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 536/1046/16-к

провадження № 51-6341зно19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року стосовно нього за нововиявленими обставинами,

встановив:

Вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня

2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року вказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Не погоджуючись з вищевказаними судовими рішеннями ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 20 березня 2017 року касаційну скаргу засудженого залишено без руху та надано йому строк для усунення недоліків.

Ухвалою ВССУ від 06 червня 2017 року засудженому ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Ухвалою ВССУ від 04 серпня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у поновленні строку на касаційне оскарження судових рішень, а касаційну скаргу на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року повернуто засудженому.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у порядку, передбаченому п. 1

ч. 2 ст. 428 КПК відмовлено засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року стосовно нього, оскільки ОСОБА_4 використав своє право на касаційне оскарження судових рішень стосовно себе, у зв`язку із чим зазначені вирок та ухвала не могли бути предметом касаційного перегляду вдруге.

При цьому Судом акцентовано увагу на тому, що ухвала ВССУ від 06 червня

2017 року також не є судовим рішенням, що відповідно до ст. 424 КПК може бути оскаржене в касаційному порядку.

У листопаді 2023 року засуджений звернувся до Суду із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Верховного Суду від18 грудня 2023 року відмовлено у відкритті кримінального провадження за заявою засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року стосовно нього за нововиявленими обставинами.

28 грудня 2023 року засуджений вдруге звернувся до Суду із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, яка за своїм змістом є фактично аналогічною заяві, що була подана ОСОБА_4 у листопаді 2023 року. У цій заяві засуджений вважав нововиявленою обставиною наявність ухвали ВССУ від 20 березня 2017 року про залишення його касаційної скарги без руху. Свою позицію вчергове обґрунтовував тим, що, на його переконання, суд касаційної інстанції не знав про зазначену ухвалу ВССУ при ухваленні рішення від 23 грудня 2019 року про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, про що заявнику стало відомо лише 07 вересня 2023 року. У зв`язку з цим просив скасувати ухвалу Верховного Суду від 23 грудня 2019 року та надати йому можливість оскаржити вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області

від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року стосовно нього.

Ухвалою Верховного Суду від10 січня 2024 року відмовлено у відкритті кримінального провадження за заявою засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року стосовно нього за нововиявленими обставинами.

22 січня 2024 року ОСОБА_4 втретє звернувся до Суду із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, яка вчергове за своїм змістом є фактично аналогічною з попередніми.

Перевіривши заяву засудженого ОСОБА_4 на відповідність вимогам ст. 462 КПК, колегія суддів дійшла такого висновку.

Перелік підстав для здійснення кримінального провадження за нововиявленими обставинами визначено у ч. 2 ст. 459 КПК, за положеннями якої нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

За приписами пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, а також обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву, до суду.

Як убачається зі змісту поданої засудженим ОСОБА_4 заяви, він посилається на приписи п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК як на підставу для перегляду ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, однак ця заява не містить жодного обґрунтування підстав вважати відображені в ній обставини нововиявленими в розумінні положень ч. 2 ст. 459 КПК.

Так, ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовлено засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області

від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року щодо нього, оскільки ОСОБА_4 використав своє право на касаційне оскарження судових рішень щодо себе, а зазначені вирок і ухвала не могли бути предметом повторного перегляду суду касаційної інстанції.

У цьому аспектінеспроможними є твердження ОСОБА_4 про те, що Верховний Суд, постановляючи ухвалу від 23 грудня 2019 року, не знав про існування ухвали ВССУ від 20 березня 2017 року, що є, на думку засудженого, нововиявленою обставиною.

Так, вищевказана ухвала ВССУ від 20 березня 2017 року, зокрема є в загальному доступі та міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У зв`язку з вищевказаним, викладені у заяві засудженого припущення щодо відсутності у Верховного Суду інформації про існування ухвали ВССУ від 20 березня 2017 року стосовно нього, а також аргументи, з яких, на його думку, вказану ухвалу слід вважати нововиявленою обставиною та підставою для перегляду рішення Верховного Суду від 23 грудня 2019 року є необґрунтованими.

Крім того, як убачається із заяви ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, він у значній частині посилається на незаконність ухвал ВССУ від 6 червня (про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК) та 4 серпня 2017 року (про відмову ОСОБА_4 у поновленні строку на касаційне оскарження вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року й ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року та повернення йому касаційної скарги), а також не погоджується з установленими судами першої та апеляційної інстанцій фактичними обставинами справи та оспорює достовірність доказів, що покладені судами на підтвердження його винуватості. Тобто, заявник фактично не погоджується з судовими рішеннями ухваленими стосовно нього.

Відповідно до правового висновку, викладеного об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 03 лютого 2020 року (справа

№ 522/14170/17 провадження № 51-1836кмо19), положення ч. 2 ст. 464 КПК про те, що суддя вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими обставинами, слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами та ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті.

Враховуючи, що в заяві засудженого ОСОБА_4 відсутні підстави для перегляду ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті кримінального провадження.

Керуючись статтями 459, 464 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті кримінального провадження за заявою засудженого

ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 23 грудня

2019 року стосовно нього за нововиявленими обставинами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3