КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/3461/2022 Єдиний унікальний номер 760/7138/22 Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених за ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьку Волинської обл., громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, який має на утриманні дитину 2009 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьку Волинської обл., громадянина України, з вищою освітою, розлученого, який має на утриманні дитину 2013 року народження, непрацюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 обвинувачених ОСОБА_7

ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року, серед інших рішень, задоволено клопотання прокурора, продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - кожного - запобіжний захід у виді тримання під вартою до 30 жовтня 2022 року включно.

Відповідно до ч. 7 ст. 182 КПК України обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 1 липня 2022 року з урахуванням того, що з моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого обрано запобіжний захід у вигляді застави з дією обов`язків визначених в судовому рішенні від 1 липня 2022 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду в цій частині скасувати, змінити запобіжні заходи щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на особисте зобов`язання.

З посиланням на положення ст. ст. 132, 194, 20, 2, 7, 9, 85, 86, 87, 615, 184, 131, 176, 177, 370, 407, 409 КПК України, Порядок інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання осіб від 28 грудня 2011 року № 1363, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини у справах «Артіко проти Італії», «Вамвакас проти Греції», «Яременко проти України», «Бекчієв проти Молдови», «Яжинський проти Польщі», «Ващенко проти України», «Ніколова проти Болгарії», «Летельєр проти Франції», «Прансип проти Монако», «Тирон проти Румунії», «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Харченко проти України», «Фельдман проти України», лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 року № 8з і-550/0/4-13, захисник зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, такою, що постановлена з грубим порушенням імперативних норм КПК України та повноважень суду, а обрання (продовження, застосування) до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованим.

Захисник в обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що поза увагою суду залишилось те, що відсутня обґрунтована підозра, оскільки жоден з доданих до клопотання документів не доводить факту існування події кримінального правопорушення, які інкриміновані обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Також захисник вказує про те, що відсутнє сформульоване обвинувачення, оскільки зі змісту обвинувального акту не можна зрозуміти, що закидається обвинуваченим, чи то публічні заклики до насильницької зміни державного устрою та насильницького захоплення державної влади, чи то вчинення розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, а також в обвинувальному акті не має жодного місця, в якому було б зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються в тому або іншому, в обвинувальному акті взагалі відсутня формула обвинувачення.

Щодо порушення права на захист, то, як наголошує захисник, лише 30 квітня 2022 року, тобто, наступного дня після подання до суду клопотання про продовження строку тримання осіб під вартою було прийнято процесуальні рішення - постанови про залучення захисника.

Наголошується захисником і на те, що затримання обвинувачених незаконне, відсутні належні, допустимі та достовірні докази, чому й суд не надав відповідну оцінку, а також місцевим судом не враховано аргументи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри.

Апелянт акцентує увагу на тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилося:

- затримання обвинувачених без ухвали слідчого судді, що є незаконним, при тому, що слідчі судді Солом`янського району працювали безперервно та орган досудового розслідування мав звернутися до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою;

- затримання в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 615 КПК України, не відбулося, докази в порядку ст. 290 КПК України розкриті сторонам з боку захисту не були. Реєстр доданих до обвинувального акту процесуальних дій та процесуальних рішень таких відомостей не містить;

- відповідно до витягів з ЄРДР повідомлення про злочин датоване 11 січня 2022 року, а внесення відомостей до ЄРДР відбулось не протягом 24 годин, а лише 1 лютого 2022 року;

- затримання відбулось 2 березня 2022 року, а його оформлення відбулось лише 5 березня 2022 року;

- протягом 60 днів обвинуваченим не надавалась правова (правнича, безоплатна вторинна правова) допомога;

- кримінальне провадження було відкрито за ч. 2 ст. 109 КК України, отже розслідуваний злочин нетяжкий;

- постановою від 5 березня 2022 року прокурором змінено правову кваліфікацію, при тому, що чинний КПК України взагалі не передбачає такої можливості на етапі досудового розслідування. Таке право є у прокурора лише під час судового розгляду із зміною обвинувачення в суді, відповідно до вимог ст. 338 КПК України. Така можливість передбачалася КПК 1960 року. Зараз в разі виявлення ознак неправильної або додаткової кваліфікації має вноситись відповідний запис до ЄРДР і розслідуватись як додатковий епізод, а в частинах помилкової кваліфікації провадження має закриватись, а отже і підозра, і обвинувачення за ч. 1 ст. 109 КК України є незаконними;

- відповідно до витягу з ЄРДР другий епізод внесений до ЄРДР лише 9 червня 2022 року, фабула епізоду - розповсюдження матеріалів в Фейсбуці, у зв`язку з чим, як зазначає захисник, є не зрозумілим, чого стосувався перший епізод;

- внесення другого епізоду відбулось після отримання висновку експертизи, і єдиним доказом, на переконання захисника, є думки ангажованого експерта, при тому, що призначення експертизи може бути визнано законним до внесення відповідних відомостей до ЄРДР лише в разі, якщо перший епізод стосується поширення відомостей в Фейсбуці;

- відповідно до останньої редакції підозри, а також змісту обвинувального акту перший епізод стосується лише міфічного мітингу, який ніколи не був проведений;

- внесений перший запис до ЄРДР відбувся до дати проведення міфічного мітингу, а отже неодноразові маніпуляції з редагуванням фабули та кваліфікації обох епізодів жодна подія, яка описана в останній редакції письмового повідомлення про підозру, або ж в обвинувальному акті, який не містить формулювання обвинувачення, а повністю копіює підозру і містить чіткі фрази про те, в чому ОСОБА_7 , ОСОБА_8 саме підозрюються, а не обвинувачуються, а збирання доказів по кожному епізоду відбувалося без дотримання вимог ст. 214 КПК України та Глави 4 КПК України і є недопустимими.

Крім того, як вказується захисником, органом досудового розслідування «докази» зібрані в протиправний спосіб і є очевидно недопустимими,і такі докази не доводять існування події злочину, є неналежними, не ґрунтуються на реальних подіях, не підтверджують існування обставин, і, відповідно, є недостовірними.

Захисник зазначає про невідповідність клопотань прокурора вимогам ст. 184 КПК України, оскільки у клопотаннях не зазначено інформацію про дітей обвинувачених, сімейний стан, наявність на утриманні батьків, необхідність утримувати родину, стан здоров`я, фінансовий стан родини, а також не містять згадки про альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи, без зазначення причин такого не визначення.

Окрім того, як звернув увагу апелянт, клопотання містили згадки про зброю, чого не має в жодній з підозр та в обвинувальному акті, що, на думку захисника, свідчить про формальний підхід прокурора до складання письмового клопотання про обрання запобіжного заходу відносно кожного з обвинувачених.

Щодо наведених у клопотанні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то захисник вказує, що прокурор навів три ризики, але жоден з них не підкріплений доказами, жодному з них прокурор не виділив більше одного речення.

Так щодо ризику переховування від органів досудового слідства та/або суду, то апелянт зазначає про те, що, виходячи з КПК України, ніякого досудового слідства не існує, існує досудове розслідування, але воно завершене направленням обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, до суду.

Також вказаний ризик прокурор обґрунтовує фінансовою і фізичною можливістю перетнути кордон України та переховуватися від суду, але, на переконання захисника, факт того, що обвинувачені користуються послугами захисника, - адвоката, забезпеченого за рахунок держави, а не винаймають адвоката за договором, доводить відсутність такої фінансової спроможності в обвинувачених. Окрім того, на переконання захисника, відсутність такого ризику доводить також те, що в обвинувачених міцні соціальні зв`язки, неповнолітні діти та старенькі батьки на утриманні, кордони України закриті для чоловіків, які підлягають мобілізації, а тому жодного доказу існування ризику не наведено, а його обґрунтування є неспроможним.

Щодо ризику знищення, схову, спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, який, як зазначає захисник, прокурор обґрунтовує одним беззмістовним реченням та який спростовується тим, що встановлення обставин мало би відбутися на попередній стадії кримінального провадження - досудовому розслідуванні, а всі встановлені обставини, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України мали би потрапити до обвинувального акту. Окрім того, захисник вказує на те, що прокурор не зазначає, які саме речі або документи можуть бути знищені, сховані або спотворені, а тому, вказаний ризик як і ризик тиску на свідків може бути визнаний лише на початкових стадіях процесу.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюються Кононовичи, то, як закцентував увагу захисник, прокурор не навів, навіть, будь-якого конкретного припущення вчинення кримінального правопорушення, або хоча б посилання на статтю кримінального закону. Окрім того, захисник вказав про те, що стадія підозр у кримінальному провадженні вже закінчено після вручення обвинувального акту, самої лише підозри недостатньо, мають бути докази, але, на переконання захисника, їх немає.

Що стосується безпідставності продовження запобіжного заходу у виді тримання осіб під вартою, то захисник акцентує увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Також захисник наголошує на неврахування судом обставин, що позитивно характеризують обвинувачених, а саме, що обвинувачені ніколи не були судимими, є публічними особами, які мають істотний авторитет, відомі в міжнародних колах, входять до керівництва міжнародних організацій, неодноразово були учасниками телепередач та інтерв`ю, мають по дві вищі освіти, утримують батьків-пенсіонерів, мають сталі міцні соціальні зв`язки, а окрім того, ОСОБА_7 неодноразово балотувався до органів місцевого самоврядування, має на утриманні дитину 2009 року народження та дружину, а ОСОБА_8 має на утриманні дитину 2013 року народження, в Мадриді та ряді міст Європи біля посольств України неодноразово з моменту затримання обвинувачених відбувались мітинги на їх підтримку, а матеріали справи містять електронні докази проведення демонстрацій з Мадриду, міст Іспанії, Італії, Португалії, Греції, Кіпру на підтримку звільнення братів Кононовичів.

Окрім того, захисник звертає увагу щодо не співмірності розміру визначеної застави доходам обвинувачених, обґрунтовуючи наявністю неповнолітніх дітей та літніх батьків-пенсіонерів, що визначений судом практично максимальний розмір застави унеможливлює її внесення, а перебування під вартою обвинувачених з 3 березня 2022 року, воєнний стан, тимчасове перебування (переселення) сімей обвинувачених за кордон, істотно ускладнюють збір та внесення застави за обвинувачених.

На переконання апелянта, оскільки ризики зменшуються зі сплином часу, то відповідно і альтернативний запобіжний захід у виді застави мав би бути зменшений.

Більш того, як вказав захисник, суд мав в додатках до клопотання по дві ухвали слідчих суддів відносно кожного з обвинувачених, в яких було зазначено міфічні ризики виливу на неіснуючих свідків події, яка ніколи не відбувалася. Натомість, такого ризику впливу на свідків у клопотаннях прокурора до суду вже не зазначено, що також не знайшло відображення в розмірі запобіжного заходу.

Також захисник наголошує на тому, що обвинувачені користуються послугами адвоката, якого забезпеченого за рахунок держави, а не винаймають адвоката за договором.

Що стосується невмотивованості та інших невідповідностей ухвали вимогам КПК України, захисник звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала не містить детального обґрунтування ризиків, що залишаються, їх аналізу, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу, а обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, однак, суд в особі головуючого ігнорує факт того, що обвинувальний акт зазначає про підозру, а не обвинувачення, відмовився повернути його прокурору.

Окрім того, як звернув увагу апелянт, суд першої інстанції продовжує для обвинувачених обов`язок (в разі внесення застави) не спілкуватися зі свідками, але сторона обвинувачення не подавала клопотання про виклик свідків, але заявила про необхідність переходу до стадії судового розгляду.

Апелянт переконаний, що оскаржувана ухвала містить інші помилки, які в своїй сукупності свідчать про політичну вмотивованість справи.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинувачених на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказавши, що станом на час постановлення ухвали існували встановлені ризики, а на даний час щодо обвинувачених діє запобіжний захід у виді застави, дослідивши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, з дотриманням положень ст. 404 КПК України, доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадження Солом`янського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 10000012 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали під час підготовчого судового засідання судом першої інстанції прокурором заявлені клопотання про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтовані тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у тому, що у 2019 році вступили у злочинну змову між собою з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади у своїх облікових записах у соціальній мережі «Фейсбук». Надалі, на виконання спільного злочинного умислу, 25 квітня 2019 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Рада приняла закон об исключительности украинского языка! Язык мой - враг мой! 20 миллионов рускоязычных, чужие в своей стране!».

18 липня 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Все исторически справедливо: Нет коммунистов, нет Украины от Львова до Донецка!».

21 вересня 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликом до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записіу соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Украинцы, особенно те, что голосуют за ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ... С чего вы взяли, что буржуазная нацистская Украйна будет существовать в границах УССР и с населением 52,5 млн. населення?!».

18 січня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «18 января 1654 год Переяславская Рада! Україна - це Росія!».

20 січня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Украине нужна сильная государствешй власть, такая как компартия или на крайний случай «царь батюшка» как Бацька! Или 100% погибель! ».

5 лютого 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Товарищи, ни один режим не пал сам себе и поэтому только БОРЬБА! Сопротивляйтесь окупационной администрации Зеленского!».

7 лютого 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: « ОСОБА_18 с территории Украины выгоняли всегда с востока! А окуппация нашей страны всегда происходила с запада, самим украинцам не справится, впрочем как всегда в истории!».

8 лютого 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «ОСОБА_19 и ОСОБА_11 должны заплатить высокую цену за отключение каналов и обострение на Донбасе! ».

15 лютого 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Честь и слава советским-интернационалистам! Кроме тех, кто поддержал националистический госпереворот и майдан 2014г. И тех кто пошел воевать на Донбас против своего народа на стороне запада и киевской хунты!».

18 квітня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Нет повести печальнее на свете, чем повесть об украинском суверенитете...».

20 квітня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Ватники не сдаются».

27 квітня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо обговоривши та узгодивши між собою за невстановлених досудовим розслідуванням обставин текст вказаної нижче публікації, з метою розповсюдження матеріалів із закликами до насильницького захоплення державної влади, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно розмістили в обліковому записі у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію з текстом: «Власть надо не выбирать, ее надо забирать».

Відповідно до висновку експерта УНДІСТСЕ СБ України № 154/і від 19 травня 2022 року у вказаних вище публікаціях містяться публічні заклики до насильницької зміни державного устрою та насильницького захоплення державної влади.

Крім цього, 24 лютого 2022 року о 5.00 годині президент рф оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05.10 год. зс рф, що діяли за наказом керівництва рф та зс рф, здійснено запуск крилатих та балістичних по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська рф вторглися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України, у зв`язку з чим Указом Президента України «Про введення стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан о 05.30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Після цього, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вступили між собою у злочинну змову для вчинення дій з метою захоплення державної влади. За для реалізації вказаного умислу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розробили план, відповідно до якого мали зорганізувати певну кількість знайомих їм осіб, з якими насильницьким шляхом захопити Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію, змінити її керівництво на осіб, які б перебрали державну владу і домовитися про співпрацю з військовими представниками рф.

Надалі, в умовах воєнного стану, на виконання спільного злочинного умислу, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи у злочинній змові між собою щодо захоплення державної влади, 27 лютого 2022 року приблизно об 11 год., знаходячись у Дніпровському районі міста Києва неподалік Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, точного місця перебування досудовим розслідуванням не встановлено, за невстановлених розслідуванням обставин організували зустріч приблизно із 30-ма невстановленими досудовим розслідуванням особами, яких планували залучити до захоплення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, та у такий спосіб державної влади на районному рівні.

З цією метою, у той же день ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, звертаючись до присутніх, наводили аргументи, у яких схиляли вказаних вище невстановлених досудовим розслідуванням осіб силовим шляхом, у тому числі із застосування зброї, захопити вказану адміністрацію та у такий спосіб змінити її керівництво на осіб, які б перебрали державну владу і домовилися про співпрацю з військовими представниками рф.

Прокурор у клопотаннях, посилаючись на зібрані у кримінальному провадженні докази, наголошує на тому, що здобуті під час досудового розслідування докази є вагомими та свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінованих їм злочинів.

Також прокурор зазначає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Як наголошує прокурор у клопотаннях, у кримінальному провадженні наявні ризики, а саме: ризик переховування від органі досудового слідства та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Наявність вказаних ризиків прокурор обґрунтовує тим, що, розуміючи тяжкість покарання за вчинення злочину, обвинувачені мають фінансову та фізичну можливість перетнути кордон України та переховатися від суду; обвинувачені мають доступ до сторінок у соціальній мережі Фейсбук, а кримінальне правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються, є таким, що вчинено шляхом публічного розповсюдження контенту, який має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та який може бути знищений останніми; перебуваючи на волі, обвинувачені будуть мати можливість вільного пересування по території міста Києва, спілкування з необмеженою кількістю осіб, а також доступ до інтернет-ресурсів.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник вважав, що клопотання є необґрунтованим та немотивованим, а тому просив відмовити у задоволенні клопотання, вказавши, що ризики, на наявність яких посилається прокурор, є абстрактними та надуманими. Саме обвинувачення є неконкретизованим, не зрозуміло, від якого саме обвинувачення здійснювати захист, що відсутня подія злочину щодо частини першої статті, щодо частини другої - взагалі немає факту вчинення злочину; що клопотання має загальні фрази, конкретики немає; підозри немає, а обвинувальний акт - це фантазія прокурора. Щодо ризиків, то зазначив, що інформація, яка міститься в обвинуваченні, міститься в мережі Інтернет ще з 2019 року, обвинувачені нікуди не виїжджали та не ховалися, а тому переховуватися від суду не будуть. Щодо ризику знищення речей та документів, то захисник зазначив, що таких немає взагалі, немає чого знищувати. Клопотання не містить додатків. У клопотанні, на відміну від попередньої редакції клопотання, є дані про зброю, чого немає в обвинувальному акті.

Обвинувачені заперечували проти задоволення клопотання, підтримали позицію свого захисника, вважають, що обвинувачення є штучним, безпідставним, надуманим; що ризики необґрунтовані та недоведені. Дуже довгий час з ними взагалі не проводилися слідчі дії. Справа є політичною та сфальсифікованою. Справу порушили лише у 2022 році за дії 2019 року, що є абсурдним. Військова агресія росії не відноситься до громадян України, у т.ч. до них, і вони не можуть відповідати за ці дії. Фактичні обставини у цій справі - це є все припущенням органів досудового розслідування, а сама справа є плювком у правосуддя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 315 KПК під час підготовчого провадження суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Під час розгляду таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II КПК України.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

Так за результатами розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав про те, що дане кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового розгляду, а також взяв до уваги, що відповідно до ухвали суду від 1 липня 2022 року задоволено частково клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченим у виді утримання під вартою та визначено строк дії такого типу заходу забезпечення кримінального провадження стосовно останніх до 4 вересня 2022 року включно, з огляду на дійсність обставин, визначених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України. Також судом вказано про те, що судовим рішенням визначено обвинуваченим заставу у розмірі 190000,00 грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем), на рахунок ТУДСАУ у місті Києві із зобов`язанням обвинувачених у разі внесення застави прибувати до суду за першою вимогою у рамках цього кримінального провадження та, у відповідності до положень ч. 5 ст. 194 КПК України, покладенням протягом 2 місячного терміну, у разі внесення застави, з дня її внесення, наступних обов`язків: прибувати за першою вимогою до суду; не відлучатися з м. Києва без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання та перебування; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні поза межами процесуальних дій; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої документи для виїзду за кордон, та інші документи, які дають право виїзду з України та в`їзду в Україну.

При цьому суд в оскаржуваній ухвалі вказав про те, що згідно з обвинувальним актом обвинуваченим висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України; даний обвинувальний акт перебуває на розгляді суді, а тому, з урахуванням терміну «обґрунтована підозра», викладеному у рішеннях ЄСПЛ, суд першої інстанції, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотань, дійшов висновку, що підозра відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Щодо ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд акцентував увагу, що в ухвалі про застосування запобіжного заходу суд визнав дійсними ризики переховування, вчинення іншого кримінального правопорушення та знищення речей та документів, і на даний час такі ризики є дійсними та не зменшились, адже указані ризики, як реальні, оцінюються в світлі (1) обставин цього кримінального провадження та (2) особистої ситуації (обставин) обвинуваченого (фактичних даних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання, засоби до існування).

При цьому судом враховано, що сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, проте, тяжкість покарання, хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте окреслений у санкції статті строк у сукупності з іншими обставинами про особи обвинувачених збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Суд дійшов висновку, що реальним є ризик переховування та учинення іншого кримінального правопорушення, адже наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, належним чином умотивований прокурором та підтверджується наявними матеріалами в світлі факторів, пов`язаних з характером особи обвинувачених, їх моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

При оцінці можливості застосування до обвинувачених іншого, більш м`якого, запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж окреслені заявником по відношенню до кожного з обвинувачених, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому суд першої інстанції вказав про те, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду встановлених фактичних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти ризикам, які передбачені статтею 177 КПК, та які були встановлені судом.

При цьому, судом враховано, що з плином часу продовжуване тримання заявника під вартою потребує більшого обґрунтування, і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання. Водночас судом враховано, що у цій справі продовження строку тримання під вартою не є для обвинувачених безальтернативним запобіжним заходом, адже передбачатиме в якості альтернативи заставу, яку обвинуваченим визначено в розмірі 190000 грн., яку вони мають можливість унести в будь-який момент.

Суд дійшов висновку, що така сума (застави) була оцінена, враховуючи дані про особи обвинувачених та їх поведінку, їх активи та їх взаємовідносини з особами, які мають забезпечить їх безпеку, іншими словами, розмір застави обумовлювався судом тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд на даному етапі не встановив підстав для зміни розміру застави у розрізі дійсності обставин, визначених ст.ст. 194, 199 КПК.

Також судом враховано, що обставини, визначені ст. 199 КПК України, є дійсними, оскільки завершити розгляд справи до закінчення строку дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, наразі, не є можливим, що наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо всіх обвинувачених на більш м`який; що, окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчиненого, не надає можливості перешкоджати інтересам правосуддя шляхом ухиленню від суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання обвинувачених під вартою вирішено на стадії підготовчого судового засідання, тобто, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлені обставини, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що обвинувачені, можливо, вчинили певний злочин, оскільки прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули статусу обвинувачених, і обґрунтованість висунутого обвинувачення підлягає перевірці під час судового розгляду судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині правильності кваліфікації дій кожного з обвинувачених, доведеності або недоведеності винуватості кожного з них у вчиненні інкримінованого кожному злочину; наявності або відсутності в діях кожного з них складу кримінальних правопорушень, у вчиненні яких кожний з них обвинувачується; допустимості, належності, достатності, або навпаки, доказів у кримінальному провадженні. Не вправі давати таку оцінку на стадії підготовчого судового засідання і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

За змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованого кожному з обвинувачених кримінального правопорушення, наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Згідно з даними про особу кожного з обвинувачених, які містяться документах, наданих до суду апеляційної інстанції, обвинувачені є раніше не судимими.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення кожному з них інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що серйозність покарання, яке загрожує кожному з обвинувачених у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованого кожному з них злочинів, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду, оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, та, на думку колегії суддів, може спонукати обвинувачених переховуватися від суду з метою уникнути покарання, у тому числі, з огляду на те, що, як зазначив захисник в апеляції, Кононовичи є публічними особами, які мають істотний авторитет, відомі у міжнародних колах, входять до керівництва міжнародних організацій, неодноразово були учасниками телепередач та інтерв`ю, ОСОБА_7 неодноразово балотувався до органів місцевого самоврядування, а також з урахуванням неспростовних на той період часу доводів клопотання прокурора щодо фінансової та фізичної можливості кожного з обвинувачених перетнути кордон України та переховуватися від суду.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що ризик переховування на час розгляду клопотання прокурора на стадії підготовчого судового засідання хоча і зменшився, проте, продовжував існувати на той час.

На переконання колегії суддів, з урахуванням обставин висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, є не безпідставним висновок суду першої інстанції про продовження обвинуваченими кримінального правопорушення та знищення доказів у кримінальному провадженні, оскільки відсутні відомості про те, щообвинувачені не мають доступу до сторінок у соціальній мережі Фейсбук, а кримінальне правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються, є таким, що вчинено шляхом публічного розповсюдження контенту певного змісту, який має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також, перебуваючи на волі, обвинувачені будуть мати можливість вільного пересування по території міста Києва, спілкування з необмеженою кількістю осіб, а також доступ до інших інтернет-ресурсів.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання продовження строку дії запобіжного заходу слід враховувати міцність соціальних зв`язків кожного обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом першої інстанції при розгляді поданих клопотань враховані дані про особу кожного з обвинувачених, наявність міцних соціальних зв`язків, стан здоров`я кожного з обвинувачених, та інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на час розгляду клопотання прокурора на стадії підготовчого судового засідання наведені дані щодо особи кожного з обвинувачених не зменшує існування встановлених ризиків.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе запобігти встановленим ризикам та могло негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до кожного з обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами надано не було.

Також судом першої інстанції при вирішенні питання продовження кожному обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою прийнято рішення про можливість застосування до кожного з обвинувачених альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 190000 грн. з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 195 КПК України, у разі внесення застави.

Посилання сторони захисту на непомірність розміру застави обвинуваченим, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки, визначаючи розмір застави, суд, з урахуванням обставин, встановлених ст.ст. 177, 178 КПК України, вимог ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, дійшов правильного висновку про те, що кожному з обвинувачених слід визначити такий розмір застави, який буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачені вирішать не зникати через побоювання втратити заставу.

Такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, не порушує їх прав, а тому підстав вважати його завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні станом на час розгляду клопотання прокурора не прийнято, встановлені ризики продовжували існувати, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків і доказів на їх підтвердження.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження за встановлених на етапі підготовчого судового засідання обставин, а тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення ухвали обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, з призначенням кожному обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буденалежною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, кожний з обвинувачених вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року про продовження кожному обвинуваченому ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , строку тримання під вартою до 30 жовтня 2022 року включно, з розміром застави, визначеному в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 1 липня 2022 року, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4