Провадження № 1-кп/554/118/2023
В И Р О К

Іменем України

28 листопада 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000449 по обвинуваченню

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта середня, розлученого, не працюючого, не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :

І. Формулювання обвинувачення, яке визнане судом не доведеним

1. Відповідно до обвинувального акта від 18 грудня 2018 року, затвердженого прокурором відділу нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів проти життя прокуратури Харківської області ОСОБА_11 , ОСОБА_10 за попередньою змовою та в групі з ОСОБА_9 в січні 2018 року скоїв тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи за таких обставин.

2. В один із днів 2017 року між особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження для подальшої перевірки та оголошення про підозру у разі наявності підстав, передбачених ст. 276 КПК України (далі - Особа 1), та ОСОБА_6 , який запідозрив дружину у подружній зраді, постійно виникали сварки та поступово склались складні стосунки.

3. Внаслідок цього, Особа 1, вважаючи, що в інший спосіб усунути проблему не зможе, вирішила помститись ОСОБА_6 , шляхом заподіяння тілесних ушкоджень. Усвідомлюючи, що ОСОБА_6 має значну фізичну перевагу і власноруч реалізувати свій злочинний умисел вона не зможе, Особа 1 вирішила підібрати для його реалізації іншу особу.

4. Враховуючи той факт, що потерпілий обережний та особисто дбає про свою безпеку, Особа 1 вирішила запропонувати реалізувати її умисел ОСОБА_10 , який, на її думку, по-перше, за своїми морально-діловими та фізичними якостями здатний для вчинення таких дій, а, по-друге, не є місцевим мешканцем і її чоловік не впізнає його, що суттєво ускладнить його розшук. Про своє рішення вона повідомила ОСОБА_12 , який підтримав його.

5. Реалізуючи свій умисел, Особа 1, перебуваючи на території ринку, що в Одеській області, Овідіопільська дорога, 7 км, протягом грудня 2017 року, в невстановлені органами досудового розслідування дні та час, стала систематично скаржитися ОСОБА_10 на неприпустиму поведінку її чоловіка, пояснюючи, що той постійно ображає, а також б`є ії та дітей. Викликавши таким чином у ОСОБА_10 співчуття, Особа 1 запропонувала йому допомогти їй помститися ОСОБА_6 шляхом побиття останнього.

6. В цей же період часу ОСОБА_12 , підтримуючи дії Особа 1, став систематично розмовляти з ОСОБА_10 , засуджуючи в ході бесід поведінку ОСОБА_6 . Бажаючи викликати у ОСОБА_10 враження, що між Особа 1 та її чоловіком склалися вкрай неприязні стосунки, і їх необхідно вирішити шляхом заподіяння останньому тілесних ушкоджень, ОСОБА_12 висловлював бажання вбити ОСОБА_6 , хоча реально не збирався цього робити. Особа 1, в свою чергу, з метою створення у ОСОБА_10 помилкової думки про сформовану ситуацію і схилити його до вчинення протиправних дій стосовно ОСОБА_6 , говорила про те, що ОСОБА_12 висловлює загрози вбивства стосовно її чоловіка, але, так як вона не бажає тому смерті, просила лише побити останнього, не уточнюючи при цьому, якого ступеню тяжкості тілесні ушкодження слід наносити.

7. В один із днів середини січня 2018 року, в невстановлені органами досудового розслідування день та час, Особа 1, перебуваючи на території ринку, що в Одеській області, Овідіопільська дорога, 7 км, з метою схилення ОСОБА_10 до вчинення противоправних дій відносно її чоловіка в черговий раз розповіла про неправомірну стосовно неї поведінку ОСОБА_6 . Усвідомлюючи, що її та ОСОБА_12 дії викликали у ОСОБА_10 співчуття, вона повторно запропонувала останньому надати їй допомогу і помститися ОСОБА_6 шляхом заподіяння тілесних ушкоджень.

8. ОСОБА_10 , вважаючи поведінку ОСОБА_6 неприпустимою, надав згоду на вчинення противоправних дій відносно останнього.

9. Разом з тим, не бажаючи власноручно скоювати злочин, ОСОБА_10 став підбирати виконавця запланованого ним злочину і вирішив запропонувати скоїти його ОСОБА_9 , який, на його думку, за своїми особистими якостями здатен для вчинення противоправних дій. Реалізацію свого злочинного умислу він запланував на 23 січня 2018 року.

10. 22 січня 2018 року ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_9 і запропонував йому проїхати разом з ним до м. Харкова, на що той надав згоду. При цьому ОСОБА_10 не пояснював ОСОБА_9 дійсних підстав поїздки.

11. Під час руху із м. Одеса до м. Харкова ОСОБА_10 розповів ОСОБА_9 про противоправні дії ОСОБА_6 щодо Особа 1 і про прохання останньої помститися за неї її чоловіку шляхом нанесення тілесних ушкоджень. Після цього, ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_9 взяти участь у вчиненні даного злочину, зокрема безпосередньо нанести ОСОБА_6 тілесні ушкодження, на що той дав свою згоду.

12. Вступивши таким чином у злочинну змову з ОСОБА_9 , спрямовану на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , ОСОБА_10 зателефонував Особа 1 і повідомив, що вони їдуть до м. Харкова, щоб виконати її прохання та «розібратись» з її чоловіком.

13. Протягом 22 та 23 січня 2018 року під час телефонних розмов Особа 1 і ОСОБА_10 прийняли рішення, що для забезпечення реалізації їх домовленості напад на ОСОБА_6 слід зробити в під`їзді, коли вони будуть повертатися додому. Для входу в під`їзд Особа 1 пообіцяла залишити ключ від магнітного замка вхідних дверей на землі в певному місці, а також повідомити, коли саме вони повертатимуться. Про розроблений із Особа 1 план ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_9 .

14. Таким чином, ОСОБА_10 виконав свої функції організатора злочину, які полягали у: організації вчинення злочину шляхом підбирання безпосереднього його виконавця, розробки плану його реалізації, керування його вчиненням.

15. 23 січня 2018 року, близько 17 години, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з метою реалізації їх злочинного умислу прибули до буд. АДРЕСА_3 , де чекали на повідомлення Особа 1 про прибуття до під`їзду разом із потерпілим.

16. Діючи в межах розробленого плану, Особа 1, в той же день, близько 22 год 04 хв, зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила, що разом із ОСОБА_6 прямує до будинку, про що той повідомив ОСОБА_9 .

17. ОСОБА_9 , діючи відповідно до відведеної йому ролі, відчинив двері під`їзду ключем, залишеним Особою 1 в обумовленому місці, та пройшов на сходовий майданчик, на якому знаходиться квартира АДРЕСА_4 і став чекати на потерпілого на площадці між поверхами. З метою унеможливлення впізнання його потерпілим, ОСОБА_9 одягнув на голову шапку та закрив нижню частину обличчя невстановленим предметом одягу.

18. Крім того, обмірковуючи шляхи реалізації замовлення Особи 1, ОСОБА_9 вирішив вбити ОСОБА_6 шляхом нанесення йому тілесних ушкоджень ножем, який мав при собі. Про своє рішення вчинити вбивство ОСОБА_6 , ОСОБА_9 не повідомив ні ОСОБА_10 , ні Особу 1.

19. В той же день, близько 22 год 15 хв, ОСОБА_6 та Особа 1 прибули на поверх, де розташована їх квартира, і остання стала відчиняти вхідні двері ключем. ОСОБА_6 , не підозрюючи про небезпеку, знаходився поруч з нею. Вважаючи, що настав зручний момент, ОСОБА_9 спустився на сходовий майданчик та наблизившись до ОСОБА_6 , став наносити останньому удари ножем по різних частинах тіла. ОСОБА_6 , побоюючись за свої життя та здоров`я, став закриватись руками від ударів, які наносив ОСОБА_9 та спробував відштовхнути того. ОСОБА_13 , маючи фізичну перевагу над потерпілим, обумовлену наявністю у останнього кровотечі, наніс ще один удар ножем по обличчю ОСОБА_6 , від якого той став осідати на підлогу. ОСОБА_9 , вважаючи, що ним виконані усі дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_6 , залишив місце події.

20. Всього ОСОБА_9 було нанесено не менше семи ударів ножем по тілу ОСОБА_6 , внаслідок чого, йому спричинено відповідно до висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в лівій пахвовій ділянці на рівні 2 міжребер`я, що є тяжким тілесним ушкодженням за критерієм небезпеки для життя; непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч, що розташоване на 3 см нижче рани, яка описана вище, що є легким тілесним ушкодженням, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я; проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в верхнє-середньому відділі із ушкодженням лівої легені, що є тяжким тілесним ушкодженням по ознаці небезпеки для життя; непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в середньому відділі, що є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в нижнє-середньому відділі, раньовий канал якого продовжується у черевну порожнину із формуванням проникаючого ушкодження шлунку, що є тяжким тілесним ушкодженням по ознаці небезпеки для життя; різаної рани носа із ушкодженням хряща, що є легким тілесним ушкодженням, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я; колото-різаної рани зовнішньої поверхні правої кисті, що є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

21. Смерть ОСОБА_6 не настала з причин, що не належали від волі ОСОБА_9 .

ІІ. Кваліфікація дій обвинувачених органами досудового розслідування

22. Органами досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на умисне вбивство, а саме умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, не доведене до кінця з причин, що не залежали від волі винної особи; дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України, як організація вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження групою осіб на замовлення.

ІІІ. Підстави виправдання обвинувачених

ОСОБА_14 джерела права

23. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

24. Лише сукупність усіх передбачених законом об`єктивних та суб`єктивних ознак складу злочину може бути підставою кримінальної відповідальності.

25. Частина третя статті 27 та частина 2 статті 121 КК України, інкримінована ОСОБА_10 , передбачає кримінальну відповідальність за організацію вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб на замовлення.

26. Інкримінована органами досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_9 частина 2 статті 15 та частина 1 статті 115 КК України, передбачає відповідальність за замах на умисне вбивство, а саме умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, не доведене до кінця з причин, що не залежали від волі винної особи.

27. У разі, коли до кримінальної відповідальності притягнуто кількох осіб, які діяли спільно з умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілого чи заподіяння шкоди його здоров`ю, як це слідує з пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», належить з`ясовувати і зазначати у вироку характер їхніх дій, ступінь участі у вчиненні злочину кожної з них. Дії осіб, які безпосередньо брали участь у позбавленні життя потерпілого або заподіянні шкоди його здоров`ю, потрібно кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за умисне вбивство чи умисне заподіяння шкоди здоров`ю, а дії організаторів, підбурювачів і пособників, які не були співвиконавцями злочинів, - за тими ж статтями з посиланням на відповідну частину ст. 27 КК.

28. При ексцесі виконавця, тобто коли один із співучасників вийшов за межі домовленості щодо обсягу злочинних дій і вчинив більш тяжкий або інший злочин (наприклад, при домовленості заподіяти потерпілому тілесні ушкодження позбавив його життя), за цей злочин повинен відповідати лише його виконавець, а інші особи - за злочини, вчинені ними в межах домовленості.

29. Частина 4 статті 27 КК України визначає, що організатором є особа, яка організувала вчинення кримінального правопорушення (кримінальних правопорушень) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням.

30. Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (стаття 84 КПК України).

31. У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

32. Обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (статті 91, 92 КПК України).

33. Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

34. Відтак, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частини 1 і 2 статті17 КПК України).

35. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

36. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

37. Доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом (частина 2 статті 17 КПК України, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року).

38. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

39. Виправдувальний вирок постановляється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення частина 1 статті 373 КПК України).

Б. Надані суду докази та їх оцінка

40. 24 січня 2018 року потерпілий ОСОБА_6 звернувся з заявою до Московського ВП ГУНП в Харківській області, в якій просив вжити заходів до невідомої особи, яка 23 січня 2018 року, приблизно о 23 год, в під'їзді будинку № 68 біля квартири № 167 на 6 поверсі, що по проспекту Ювілейному в м. Харкові, спричинила йому тілесні ушкодження (том 2 а. к. п. 34).

41. Із наданого прокурором протоколу огляду місця події від 23 січня 2018 року, який був досліджений в суді (том 2 а. к. п. 35-88), слідує, що в період часу з 22 год 58 хв до 02 год 59 хв було проведено огляд місця події, в ході якого був оглянутий сходовий марш з 9 по 1 поверхи під'їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 . В ході огляду сходового маршу на сходовому майданчику 6 поверху будинку виявлено групу плям нашарування речовини бурого кольору, яка місцями переростає у велике скупчення у вигляді плями неправильної форми розміром 2,05х1,10 м, а також нашарування речовини бурого кольору у вигляді відтиску частини підошви. Нашарування речовини бурого кольору у формі плям неправильної форми виявлені також на дверях квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 та на стінах біля цих дверей на цьому сходовому майданчику. Далі впродовж сходового маршу з 6 на 5 поверх, починаючи з 2 по 9 сходинку виявлена слідова доріжка із нашарувань речовини бурого кольору у формі часткового відтиску низу підошви взуття з малюнком у вигляді прямокутників по краях та трикутників у центрі. На сходовому марші з 5 по 3 поверхи виявлені нашарування речовини бурого кольору у формі плям неправильної форми як на сходинках, так і на перилах. Нашарування речовини бурого кольору невстановленої форми також виявлені і на перилах сходового маршу на 1 поверсі, де також на сходовому майданчику на відстані 30 см від дверей ліфту виявлено три фрагменти відтиску низу підошви взуття. На сходовому марші, що веде до виходу з будинку, на першій сходинці виявлено декілька плям речовини бурого кольору округлої неправильної форми. На сходах біля входу в під`їзд, на снігу виявлено речовину бурого кольору у вигляді плям невстановленої форми з нерівними кінцями.

42. Відповідно до карти виїзду швидкої медичної допомоги № 371 від 23 січня 2018 року (том 2 а. к. п. 90), повідомлення про виклик на місце події надійшло від потерпілого ОСОБА_6 о 22 год 18 хв. О 22 год 20 хв карета швидкої медичної допомоги прибула на місце події, звідки о 22 год 50 хв потерпілий був госпіталізований до лікувального закладу.

43. Згідно висновку експерта № 878-Ая,18 від 22 лютого 2018 року (том 2 а. к. п. 149-151) потерпілому ОСОБА_6 внаслідок нападу на нього 23 січня 2018 року були спричинені такі тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в лівій пахвовій ділянці на рівні 2-го міжребір`я; непроникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч, що розташоване на 3 см нижче рани, що описана вище; проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в верхнє-середньому відділі із ушкодженням лівої легені; непроникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в середньому відділі; проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по передній поверхні в нижнє-середньому відділі, раньовий канал якого подовжується у черевну порожнину із формуванням проникаючого ушкодження шлунку; різана рана носа із ушкодженням хрящу; колото-різана рана зовнішньої поверхні правої кісті.

44. Вказані в виписному епікризі колото-різані поранення живота та наявність ушкодження сухожилля кісті не мають об`єктивних підтверджень в частині, як локалізації, так і самої їх наявності.

45. Усі ушкодження сформувалися внаслідок багатократної (сім разів) дії гострим предметом із колюче-ріжучими властивостями поверхні, що травмує. Таким предметом міг бути ніж, встановити особливості клинка якого за даними, що містяться у медичній документації, неможливо у зв`язку із повною відсутністю детального опису поранень.

46. Проникаючі поранення грудної клітини, кожне окремо, у ОСОБА_6 мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

47. Інші ушкодження, кожне окремо, у ОСОБА_6 за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями, такими, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

48. Після отримання травми ОСОБА_6 міг здійснювати самостійні, цілеспрямовані активні дії в обмеженому обсязі.

49. Відповідно до висновку експерта №17-44-МКС/18 від 18 червня 2018 року (том 2 а. к. п. 155-159), пошкодження на передній поверхні куртки в середній та нижній третинах співпадають по локалізації з анатомічною ділянкою розташування колото-різаних ран на тілі ОСОБА_6 .

50. Згідно висновків експерта № 194-Ис/18 та № 193-Ис/18 від 06 березня 2018 року, № 96-Ис/18 від 01 лютого 2018 року (том 2 а. к. п. 160-161, 162-163, 164-165), на джинсових брюках та черевиках потерпілого ОСОБА_6 , на двох фрагментах марлі зі змивами з дверей та підлоги сходового майданчика, вилученими в ході огляду місця події, знайдена кров людини з ізогемаглютиніном анти-А, походження якої від потерпілого ОСОБА_6 не виключається.

51. В ході проведення обшуку автомобіля «Renault Kangoo» д. н. з. НОМЕР_1 14 серпня 2018 року, який використовував обвинувачений ОСОБА_10 для поїздки в м. Харків разом з обвинуваченим ОСОБА_9 22-23 січня 2018 року, протокол про що був наданий прокурором та досліджений у суді (том 2 а. к. п. 243-246), в числі іншого було також виявлено та вилучено брелок магнітного ключа.

52. Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 22 серпня 2018 року (том 2 а. к. п. 247-249) при прикладанні даного брелоку до місця для ключа на вхідних дверях до під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 , в якому знаходиться квартира АДРЕСА_4 , де проживає потерпілий з сім'єю, двері під`їзду відчиняються.

53. Згідно висновку експерта № 761 від 05 жовтня 2018 року на брелоку магнітного ключа, який був вилучений під час обшуку автомобіля «Renault Kangoo» д. н. з. НОМЕР_1 , що належить обвинуваченому ОСОБА_10 , виявлено клітини з ядрами, кров не виявлено. Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) клітин з ядрами виявлених на брелоку магнітного ключа, які належать невстановленій особі жіночої генетичної статі.

54. Довідкою, наданою Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України встановлено збіг за обласним обліком генетичних ознак людини ДНК-профілів у межах кримінального провадження № 0000449 від 23 січня 2018 року, порушеного за фактом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, згідно з якою у ході перевірки ДНК-профілю клітин з ядрами, виявлених на брелоку магнітного ключа (об`єкт № 1 висновку судового експерта Харківського НДЕКЦ МВС України від 05 жовтня 2018 року № 761) встановлено збіг з ДНК-профілем зразка слини громадянки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (об`єкт № 1 висновку судового експерта Харківського НДЕКЦ МВС України від 20 вересня 2018 року № 765) (том 2 а. к. п. 175).

55. Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09 серпня 2018 року (том 2 а. к. п. 195-198), о 19 год цього дня був затриманий за підозрою у вчиненні злочину ОСОБА_9 , який категорично під час цього заперечив свою причетність до замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_6 .

56. В цей же день з 19 год 58 хв до 20 год 21 хв його в числі інших трьох осіб було пред`явлено для впізнання потерпілому ОСОБА_6 , протокол про що був досліджений в суді (том 2 а. к. п. 199-202). Перед проведенням впізнання понятим було роз`яснено, що саме ОСОБА_9 перевіряється на причетність до вчинення замаху на вбивство і що в момент нападу на потерпілого нападник був одягнений в куртку і шапку, «які залишали відкритими брови, очі, частину носу та вух». Для впізнання всі особи були одягнені відповідно до того, як про це стверджував потерпілий. Обвинуваченому ОСОБА_9 було запропоновано зайняти будь-яке місце серед інших осіб, в числі яких він пред`являвся для впізнання, і він вибрав місце під № 3. До початку впізнання потерпілий заявив, що він може впізнати особу, яка вчинила напад на нього «по очах, бровах, вухах, статурі, кольору шкіри». Серед пред`явлених осіб потерпілий впізнав обвинуваченого ОСОБА_9 , вказавши на прикмети, за якими він впізнає, а саме: «вуха, брови, очі, статура та колір шкіри».

57. За клопотанням сторони захисту прокурором для дослідження було надано також протокол впізнання потерпілим іншої особи, а саме ОСОБА_16 , на причетність до замаху на його вбивство від 07 лютого 2018 року (том 5 а. к. п. 65-66), відповідно до якого впізнання проводилося в цей день з 19 год 50 хв до 20 год 10 хв. Впізнання проводилося серед чотирьох осіб, між якими особа, що пред`являлася для впізнання також вибрала місце під № 3. Потерпілий перед початком впізнання повідомив, що він може впізнати особу нападника «по формі та кольору очей, формі та кольору брів, тілобудові». За цими ж ознаками, як це слідує з протоколу, потерпілий з категоричністю впізнав ОСОБА_16 .

58. Ні понятими, ні потерпілим або іншими учасниками слідчої дії зауважень і доповнень до протоколів не вносилось.

59. Потерпілий ОСОБА_6 , під час допиту в суді, показав, що 23 січня 2018 року, близько 21 - 22 години, він з колишньою дружиною ОСОБА_15 повертався додому з пивного бару, де відпочивали та вживали спиртне. Коли ввійшли до будинку, в його під`їзді було вимкнене світло. Вони піднялися до необхідного поверху ліфтом, а коли вийшли з нього, остання пішла вперед до квартири, аби відчинити двері. В той момент він побачив, як по східцях з верхнього поверху спускається особа, яка йому видалася підозрілою, так як її обличчя було повністю закритим. З нижньої частини обличчя закривала висока горловина светра або шарф, а верхня частина була закрита шапкою. Ця особа була повністю одягнена в темний одяг. Вказана особа підійшла до нього та почала наносити йому удари ножем. При чому, перший удар за траєкторією був направлений в ділянку його серця, а тому ствердив про те, що умисел нападника був спрямований саме на його вбивство. Однак, виключно завдяки тому, що він вчасно зреагував та ступив крок назад і відхилився, ножове поранення було спричинено в ділянці ребер. Вказав, що сукупно нападник наніс йому сім ножових ударів. В подальшому, ОСОБА_15 почала кричати та кликати на допомогу, в зв`язку з чим нападник зайшов до ліфту та покинув місце злочину. В судовому засіданні з категоричністю стверджував, що саме ОСОБА_9 є тією особою, яка намагалася його вбити, якого він впізнав в ході досудового розслідування при пред`явленні йому для впізнання останнього, вказавши, що його він впізнав за обличчям, розташуванням очей, його устами і особливостями брів, зазначивши, що їх сплутати неможливо, а також за його манерами та своєрідністю поведінки, диханням. Вказав, що наразі з матеріалів кримінального провадження йому відомо, що ОСОБА_15 попросила ОСОБА_10 якось з ним «розібратися», внаслідок чого останній організував цей злочин. З приводу впізнання ним іншої особи, на причетність якої до замаху на його вбивство він категорично вказав під час його проведення 07 лютого 2018 року, зазначив, що тоді він почував себе ще не зовсім добре і можливо його фізичний стан якимсь чином вплинув на об`єктивність його рішення.

60. Під час проведення слідчого експерименту з його участю в ході досудового слідства 27 березня 2018 року потерпілий ОСОБА_6 розповів про обставини нападу на нього невідомою особою, механізм та спосіб спричинення йому тілесних ушкоджень, а також вказав на те, що нападник після спричинення йому тілесних ушкоджень, викликав ліфт та ньому зник з місця скоєння злочину (том 2 а. к. п. 107-111).

61. Згідно висновку експерта № 09-1999/2018 від 04 травня 2018 року (том 2 а. к. п. 152-154), показання ОСОБА_6 , які були надані ним у ході слідчого експерименту від 27 березня 2018 року, відповідають судово-медичним даним щодо механізму формування ушкоджень у нього, локалізації ушкоджень, їх кількості, взаєморозташуванню ОСОБА_6 із нападником та загальним характеристикам предмету, що травмував.

62. Будучи допитаною в ході судового розгляду кримінального провадження свідок ОСОБА_15 , колишня дружина потерпілого, показала, що восени 2013 року вона на ринку в м. Одесі познайомилася з обвинуваченим ОСОБА_10 , з яким почала підтримувати стосунки. В ході спілкування вона розповідала йому про постійні сварки із ОСОБА_6 , повідомляла про постійні образи останнього та про фізичне насильство щодо неї з його боку. ОСОБА_10 казав, що «поговорить з ним». Коли повернулася до м. Харкова, спілкування з останнім не завершилось та вони з ним час від часу спілкувались по телефону. Після чергової сварки з чоловіком, вона знову пожалілася про це ОСОБА_10 і той пообіцяв, що приїде до м. Харкова і вступиться за неї, щоб налякати та провчити ОСОБА_6 , зупинивши таким чином їх постійні сварки. Вона надала свою згоду на це, однак вказала, щоб тілесних ушкоджень останньому він не наносив. Той сказав, що «розбереться». 22 січня 2018 року їй зателефонував ОСОБА_10 і сказав: «Ми виїжджаємо». Вона сприйняла це, як приїзд його особисто, не знаючи про запрошення останнім для виконання даної ним обіцянки ще й іншої особи. Наступного дня, 23 січня 2018 року, ОСОБА_10 зателефонував їй та попросив, щоб вона залишила йому ключ від під`їзду, що вона, повертаючись з роботи, і зробила. Однак, через деякий час він їй зателефонував і повідомив, що не може відшукати ключ від під`їзду, який вона залишила для нього. Спілкуючись з ним по телефону з квартири, вона підійшла до вікна та почала координувати його дії по пошуку ключа, вказуючи йому, де його необхідно шукати. З її допомогою ОСОБА_10 знайшов цей ключ. Ввечері того дня ОСОБА_6 запросив її до пивного бару, про що вона повідомила ОСОБА_10 , якому протягом всього дня повідомляла про їх з потерпілим місцезнаходження, а також про те, коли вони йтимуть з додому та будуть повертатися назад. З бару вони вийшли близько 22 години, про що по телефону вона повідомила ОСОБА_10 . Дійшовши до будинку, вони з чоловіком ліфтом піднялися на 6 поверх, де знаходиться їх квартира. Коли вийшли з ліфта, вона першою пішла до квартири, аби відчинити двері. В цей момент почула, як потерпілий почав кричати та розвернувшись побачила біля нього силует чоловіка, одягненого в темний одяг. Його обличчя було закритим і виднілися лише густі чорні брови. Ця особа ножем наносила ОСОБА_6 хаотичні удари в верхню частину тулуба. Вона почала кричати і кликати на допомогу сусідів, в зв`язку з чим цей чоловік викликав ліфт та покинув місце події. Після цього вона викликала карету швидкої медичної допомоги та працівників поліції. Категорично заперечила, що мала намір вбити свого чоловіка, зазначивши, що пропонувала ОСОБА_10 лише побити його, не спричинюючи при цьому не тільки тяжких, а й будь-яких тілесних ушкоджень, а тим більше, не заподіюючи смерті. З боку ОСОБА_10 це було добровільне бажання допомогти їй таким чином і з запевненням, що це буде так, як вони домовились. Вона ніяким чином не зацікавлювала ОСОБА_10 на вчинення цих дій і ніяких винагород за це не обіцяла та й розмов таких з ним не було. Про те, що він залучить для виконання своєї обіцянки іншу особу, вона не знала і не здогадувалась, а тому його повідомлення, що він їде до м. Харкова не сам, для неї було несподіванкою. Категорично наголосила на тому, що ключ від дверей під`їзду від будинку вона залишила саме на пропозицію ОСОБА_10 і що саме він забирав ключ, що вона особисто бачила з вікна, коли коригувала по телефону пошуки ключа останнім. Ніякої іншої особи поруч з ним не було. В момент нападу на її чоловіка на сходовому майданчику була лише одна невідома їй особа в чорному одязі, в такому ж, як був і ОСОБА_10 , коли шукав ключ, і з прихованим обличчям, яке вона в тій обстановці розгледіти не могла, так як не мала можливості із-за раптовості нападу та швидкоплинності подій.

63. Під час допиту в суді на запитання прокурора, чи впізнає вона серед обвинувачених того, хто напав на потерпілого в під`їзді їх будинку 23 січня 2018 року, вона, дивлячись на екран монітора, вказала на ОСОБА_9 .

64. Таке впізнання суд розцінює як позбавлене будь-якого процесуального змісту і доказового значення, оскільки на екрані монітора було висвітлено прізвище, ім`я та по батькові останнього, його зображення було чорно-білим і фрагментарним, а не таким, як під час нападу, коли вона сприймала особу нападника. Обличчя ОСОБА_9 , як і ОСОБА_10 , який був відображений на іншій частині екрану монітора, якого вона, до того ж, знала, було повністю відкритим. Крім того, із змісту обвинувального акту і вироку суду, який був постановлений щодо неї, вона була обізнана про фактичні обставини вчинення злочину, які були викладені в цих процесуальних документах і про осіб до цього причетних, зокрема ОСОБА_9 , тому безапеляційно ствердила «так».

65. Це не є впізнання, яке було б проведене у відповідності до вимог Кримінально-процесуального кодексу України, а тому суд не приймає його до уваги як таке.

66. Свідок ОСОБА_15 під час проведення з нею слідчого експерименту в ході досудового розслідування 27 березня 2018 року, протокол про що був досліджений в суді (том 2 а. к. п. 114-117), розповіла про обставини нападу на її чоловіка ОСОБА_6 23 січня 2018 року на сходовому майданчику біля дверей квартири, в якій вони проживають, коли вони поверталися додому з пивного бару. При цьому наголосила, що вона перша вийшла з ліфту та підійшла до дверей, щоб їх відчинити та намагалась дістати ключі. Саме в цей час і стався напад на її чоловіка, про що вона зрозуміла, коли той крикнув, щоб вона не відчиняла дверей і викликала поліцію. Оглянувшись, вона побачила біля потерпілого невідому особу в чорному одязі з прихованим обличчям. Ні саму особу, ні дій, які та особа вчиняла, вона не розгледіла, так як в цей час була повернута до них спиною та почала стукати, щоб почули сусіди та викликали поліцію.

67. Свідок ОСОБА_17 , яка являлася дівчиною обвинуваченого ОСОБА_9 , під час допиту в суді, показала, що в один із днів зими 2018 року, ОСОБА_9 повідомив їй, що ОСОБА_10 попросив його поїхати з ним до м. Харкова, аби відвезти якісь документи. Після того як вони поїхали, 23 січня 2018 року, ввечері, в період з 22 до 23 години, вона двічі по телефону розмовляла з ОСОБА_9 .. В кожному випадку останній повідомляв, що він перебуває в автомобілі та чекає ОСОБА_10 , який кудись відійшов.

68. Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , під час допиту в суді, кожен окремо, показали, що в один із днів січня 2018 року до них звернувся обвинувачений ОСОБА_10 та попросив про допомогу, зокрема дати в користування на кілька днів їх автомобіль, пояснивши це тим, що у зв`язку із розлученням з дружиною, йому необхідно перевезти речі з м. Балти. Вони погодились та надали йому свій автомобіль Renault Kangoo білого кольору та документи до нього. Вказали, що у володінні останнього транспортний засіб перебував приблизно дві доби, після чого він повернув його. В подальшому, від працівників поліції, які з їх дозволу оглядали автомобіль, їм стало відомо, що на ньому ОСОБА_10 їздив до м. Харкова.

69. Допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 , спочатку вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, однак в подальшому своє ставлення до висунутого йому обвинувачення змінив, зазначив, що повністю визнає вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, а саме у виконанні пропозиції ОСОБА_15 побити її чоловіка, для чого він, не бажаючи виконувати замовлення особисто, підшукав та попросив про це ОСОБА_9 , з яким з цією метою і приїхав на автомобілі до м. Харкова з м. Одеси 23 січня 2018 року. Зупинившись неподалік від будинку, в якому проживає ОСОБА_15 з потерпілим та в під`їзді якого він мав намір побити його, він по телефону узгодив з нею план та свої дії по побиттю останнього, отримав від неї ключ від вхідних дверей в під`їзд будинку, який нею заздалегідь на його прохання був схований неподалік від під`їзду та не повідомляючи її про те, що виконувати замовлення буде інша особа, а не він особисто, почав разом з ОСОБА_9 очікувати зручного для виконання замовлення часу, який був обумовлений з ОСОБА_15 , як час її повернення з пивного бару з чоловіком додому. Після телефонного повідомлення останньої, що вони повертаються, він передав ключ від під`їзду будинку ОСОБА_9 і той пішов для виконання його, ОСОБА_10 , пропозиції побити потерпілого. Він в цей час залишався в автомобілі, очікуючи повернення останнього і не бачив, куди саме ходив ОСОБА_9 і чи заходив він в під`їзд будинку, де живе ОСОБА_15 з потерпілим, він також не бачив. Коли хвилин за двадцять той повернувся, вони відразу ж виїхали з м. Харкова до м. Одеси. Про те, що і як зробив ОСОБА_9 з потерпілим вони по дорозі не говорили. І тільки через декілька днів від ОСОБА_15 йому стало відомо, що якась особа заподіяла ножові поранення її чоловіку на сходовому майданчику біля їх квартири, коли вони поверталися з пивбару додому, тобто в час, в який потерпілого мав побити на його прохання ОСОБА_9 Категорично заперечив свою причетність, як до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, так і в пропозиції ОСОБА_9 зробити це, якого він просив тільки побити останнього, не заподіюючи йому тілесних ушкоджень, тим більше тяжких. Наголосив, що він дійсно організовував побиття потерпілого, пропонуючи це зробити ОСОБА_9 , але ніяк не вчинювати замах на життя останнього або заподіяння тому тяжких тілесних ушкоджень, чого він не бажав і це його намірами не охоплювалось. Будь-якої винагороди за це від ОСОБА_15 він не отримував і про це вони з нею не говорили. ОСОБА_9 він також не обіцяв і не виплачував винагороди за те, що той виконував його замовлення про побиття потерпілого. Ні під час повернення з м. Харкова до м. Одеси, ні після цього ОСОБА_9 не розповідав йому, як саме він виконав його замовлення і чи виконував його взагалі. Того, що відбувалося в під`їзді будинку під час вчинення замаху на життя потерпілого, він особисто не бачив, як не бачив і того, чи заходив в під`їзд будинку останній, оскільки там не перебував і знаходився в автомобілі, очікуючи повернення ОСОБА_9 .

70. Заявлений по матеріалах кримінального провадження цивільний позов потерпілого визнав в повному обсязі. Щиро розкаявся у тому, що виконав прохання ОСОБА_15 та виступив організатором побиття потерпілого та просив суд його суворо не карати.

71. Обвинувачений ОСОБА_9 під час допиту в суді вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що в один із днів кінця січня 2018 року йому зателефонував ОСОБА_10 та запропонував поїхати з ним до м. Харкова, аби перевезти якісь важливі документи. Він поцікавився, чому саме він має їхати з ним, на що той пояснив, що хотів поїхати з дружиною, однак остання не має посвідчення водія та не може допомогти йому керувати транспортним засобом, а відстань для поїздки велика. Зрештою він погодився. В подальшому ОСОБА_10 на автомобілі забрав його з дому, після чого вони завантажили належний тому диван, який зберігався в нього, та вирушили до м. Харкова. По дорозі заночували в м. Пирятин Полтавської області і тільки наступного дня вони доїхали до м. Харкова, де ОСОБА_10 зупинив автомобіль у невідомому для нього місці та перемістився до багажного відділення, де переодягнувся в теплий одяг чорного кольору. Він в цей час пересів за кермо автомобіля. Переодягнувшись, ОСОБА_10 вийшов з автомобіля та кудись пішов. Повернувся до нього приблизно через 10 хв та сказав, що необхідно переїхати в інше місце. Так, вони проїхали приблизно квартал дорогою, яку вказував ОСОБА_10 , та зупинилися біля багатоповерхівок. Якийсь час, сидячи в автомобілі, ОСОБА_10 чекав телефонного дзвінка. Приблизно о 22 - 22 год 30 хв йому хтось зателефонував і ОСОБА_10 пішов, а він залишився чекати його повернення в автомобілі. Куди і чому пішов ОСОБА_10 , останній йому не говорив і він про це не знає. Приблизно через 20 хв ОСОБА_10 прибіг до автомобіля і сказав, що можна їхати. На його обличчі він побачив якісь краплі темного кольору, які останній, нічого не пояснюючи, стер, після чого вони поїхали. На виїзді з м. Харкова він попросив, щоб ОСОБА_10 пересів за кермо автомобіля, на що той погодився. Так той довіз його до м. Балти, звідки попутнім транспортним засобом він доїхав додому. Приблизно через сім місяців після цього його затримали працівники поліції, доставили в м. Харків та звинуватили у замаху на умисне вбивство потерпілого. При пред`явленні його для впізнання потерпілий вказав на нього, як на особу, яка цей злочин вчинила. Категорично заперечив як свою причетність до скоєння інкримінованого йому злочину, так і факт того, що обвинувачений ОСОБА_10 робив йому пропозицію вчинити будь-який злочин під час поїздки в м. Харків. Наголосив, що про стосунки останнього із ОСОБА_15 , як і про звернення її до ОСОБА_10 з пропозицією побити свого чоловіка, йому нічого невідомо. Категорично заперечив, що ОСОБА_10 розповідав йому про пропозицію ОСОБА_15 побити її чоловіка і що цю пропозицію той робив йому. Ствердив, що особисто сам ОСОБА_15 він не знає і ніколи її не бачив. В будинку, де було скоєно цей злочин, він ніколи не був, ножа при собі, коли їхав до м. Харкова разом з ОСОБА_10 , не мав. Заявлений по кримінальному провадженню цивільний позов він не визнав та просив виправдати його.

В. Висновки суду

72. Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

73. Пункт 5 частини 2 статті 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

74. Водночас, пункт «а» частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка є джерелом права в Україні, передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення щонайменше має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

75. Цих вимог органом досудового розслідування та прокурором при формулюванні обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дотримано не було, що позбавляє таке обвинувачення спроможності, суперечить вимогам юридичної визначеності, позбавляє обвинуваченого права на справедливий суд, як складову верховенства права в державі.

76. Відповідно до формулювання обвинувачення, викладеного прокурором в обвинувальному акті, ОСОБА_15 з метою припинити знущання з боку свого колишнього чоловіка запропонувала ОСОБА_10 , якого на той час знала, побити його, про що повідомила ОСОБА_12 , з яким в той час співмешкала, що було підставою для ревнощів зі сторони свого чоловіка та побиття ним її.

77. Останній погодився з її пропозицією, яку вона висловила ОСОБА_10 , та сам систематично почав схиляти останнього не тільки до побиття ОСОБА_6 , а й до його вбивства або заподіяння йому тілесних ушкоджень. Знаючи про такі наміри ОСОБА_12 , ОСОБА_15 почала переконувати ОСОБА_10 у необхідності помститися ОСОБА_6 шляхом спричинення йому тілесних ушкоджень, на що той дав згоду.

78. Як слідує з наведеного, намір спричинити щонайменше потерпілому тілесні ушкодження мала не тільки ОСОБА_15 , а й її співмешканець ОСОБА_12 , замовлення про що ОСОБА_10 вони, як це слідує з обвинувального акту, робили одночасно. Подальша роль і участь ОСОБА_12 у втіленні задуманого і замовленого ним спільно з ОСОБА_15 злочину з формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, зникає, хоча з наданих стороною обвинувачення доказів слідує, що він разом з нею продовжує брати в ньому участь.

79. ОСОБА_20 , і ОСОБА_12 весь час, доки ОСОБА_10 їхав з ОСОБА_9 до м. Харкова для виконання замовлення, спілкувалися з ним по телефону, що слідує із Довідки щодо аналізу інформації про телефонні з`єднання за абонентськими номерами НОМЕР_2 , який перебуває в користуванні Особи 1; НОМЕР_3 , який перебуває в користуванні ОСОБА_6 ; НОМЕР_4 , який перебував в користуванні ОСОБА_10 (том 2 а. к. п. 136-143). Зважаючи на характер їх стосунків, що виникли на грунті домовленості про вчинення злочину, суд вважає, що розмови могли стосуватися питань, пов`язаних з виконанням ОСОБА_10 взятого на виконання ним від вказаних осіб замовлення по спричиненню потерпілому тілесних ушкоджень та планування його вчинення.

80. Виходячи з змісту пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України про те, що в обвинувальному акті викладаються прокурором лише ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які він вважає встановленими, суд розцінює, як встановлений прокурором факт причетності ОСОБА_12 до організації вчинення злочину, пов`язаного з побиттям потерпілого ОСОБА_6 , оскільки про це ним зазначено в обвинувальному акті.

81. Однак подальше безмотивне виключення його прокурором з числа осіб, причетних до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень без зазначення процесуальних для цього підстав, тобто у невизначеному процесуальним законом порядку, на переконання суду, може свідчити про визначення ролі і оцінки дій кожного із співучасників у кримінальному правопорушенні не на підставі зібраних під час досудового розслідування доказів, а на припущеннях, що є недопустимим в силу ч. 3 ст. 62 Конституції України.

82. Такий висновок суду в повній мірі узгоджується і випливає із змісту вироку Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року, яким була затверджена угода про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_15 та яким цю особу було засуджено за частинами 3 і 5 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України. Згідно змісту цього вироку ОСОБА_15 з метою помститися своєму, вже тепер колишньому чоловікові, запропонувала ОСОБА_10 побити того, не спричиняючи йому смерті, пообіцявши при цьому грошову винагороду в разі, якщо потерпілому будуть заподіяні тілесні ушкодження.

83. Про будь-які повідомлення нею про свої наміри ОСОБА_12 та участь останнього в організації вчинення злочину чи підбурюванні до цього у вироку, який в повній мірі відтворює зміст затвердженої Угоди про визнання винуватості, не йдеться.

84. Якими ж доказами керувався прокурор, викладаючи в обох випадках фактичні обставини про одні й ті ж події в різних інтерпретаціях, які є суперечливими по суті і змісту ?

85. Так, згідно обвинувального акту, який є предметом розгляду в даному кримінальному провадженні, ОСОБА_15 пропонувала ОСОБА_10 то побити потерпілого, то спричинити йому тілесні ушкодження без зазначення їх тяжкості. Цей факт чітко не визначений прокурором в обвинувальному акті, що, на думку суду, свідчить про неконкретність висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, який також стверджує, що йому було запропоновано лише побити потерпілого, а отже порушує його право на захист. При цьому ніякої винагороди за вчинення протиправних дій останньому вона не пропонувала, що також підтвердила і під час розгляду матеріалів кримінального провадження в суді.

86. На підтвердження вказаних обставин в цьому кримінальному провадженні прокурором надані докази, зміст та аналіз яких наведений вище. При цьому жоден із досліджених в суді доказів не підтверджує того, що ОСОБА_15 пропонувала, а ОСОБА_10 погоджувався на її пропозицію спричинити потерпілому тілесні ушкодження. Досліджені судом докази підтверджують лише факт домовленості між цими особами про побиття потерпілого.

87. З вироку ж суду, відповідно до якого ОСОБА_15 засуджено за підбурювання та організацію побиття потерпілого, слідує, що вона пропонувала, а ОСОБА_10 за винагороду погодився спричинити тілесні ушкодження потерпілому.

88. Зважаючи на суперечливість фактичних обставин та відсутність доказів, які їх безперечно підтверджують, суд приходить до висновку, що вони в обвинувальному акті встановлені та визначені на припущеннях, що є недопустимим, а тому кваліфікація діянь, яка інкримінується обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , є нікчемною.

89. Такою ж суд розцінює її ще й через те, що в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення викладені з констатацією фактів не як таких, що мали місце за певних обставин з можливістю їх тлумачення та однозначності розуміння і сприйняття, а з припущенням для сприйняття на розсуд. Зокрема, з змісту обвинувального акту з однозначністю не слідує, про що конкретно домовлялися ОСОБА_10 і ОСОБА_15 , коли остання пропонувала «помститися» її чоловіку: просто побити його, заподіяти йому при цьому тілесні ушкодження і які саме, тощо.

90. Це, на переконання суду, є свідченням не встановлення фактичних обставин справи на підставі наявних в ній доказів, а констатування їх існування на припущеннях особи, яка складала обвинувальний акт.

91. В ході розгляду кримінального провадження в суді обвинувачений ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_15 , які виступили організаторами вчинення злочину, категорично ствердили, що мова йшла лише про побиття потерпілого без спричинення йому тілесних ушкоджень, особливо тяжких, або смерті. Наслідки ж, які наступили, явились результатом ексцесу виконавця, який для виконання замовлення був найнятий ОСОБА_10 , про що останній підтвердив в суді.

92. Отже, аналізуючи зміст обвинувального акту, складеного щодо обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , та зміст вироку, постановленого щодо свідка ОСОБА_15 , яка засуджена за вчинення цього ж злочину, суд констатує не лише про наявність суперечностей в викладенні фактичних обставин, а й невідповідності фактичних обставин про одній й ті ж події, викладених в обвинувальному акті та встановлених вироком суду, що також, на переконання суду, є підтвердженням факту складання обвинувального акту та формулювання обвинувачення на припущеннях.

93. Надані ж стороною обвинувачення докази винуватості обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були досліджені в суді, з безперечністю, на переконання суду, підтверджують лише факт домовленості про побиття потерпілого між свідком ОСОБА_15 та обвинуваченим ОСОБА_10 , а також приїзду до м. Харкова та перебування останнього разом з обвинуваченим ОСОБА_9 біля будинку, в якому проживає потерпілий ОСОБА_6 в той час, коли злочин було вчинено.

94. Суд вважає не доведеним факт того, що будь-хто з обвинувачених безпосередньо перед вчиненням цього злочину заходив в під`їзд будинку, або під час його вчинення перебував там.

95. Обидва обвинувачені цей факт заперечують, вказуючи при цьому один на одного, що нібито безпосередньо перед вчиненням злочину хтось із них заходив в під`їзд з метою побиття потерпілого, а інший залишався в автомобілі. При цьому ОСОБА_10 не стверджує, що він бачив, як це робив ОСОБА_9 і навпаки.

96. Потерпілий і свідок ОСОБА_15 категорично стверджують, що не бачили в під`їзді будинку в момент скоєння злочину ОСОБА_10 . Остання також не підтвердила, що бачила там ОСОБА_9 .

97. Ніяких беззаперечних доказів перебування будь-кого з обвинувачених в момент скоєння злочину в під`їзді будинку, де були спричинені тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, стороною обвинувачення не надано.

98. Суд, виходячи з положень статті 85 КПК України, не вважає належним доказом протокол впізнання обвинуваченого ОСОБА_9 як того, хто спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, потерпілим ОСОБА_6 , оскільки показання, які він дав під час проведення цієї слідчої дії, викликають сумніви в їх об`єктивності. При цьому суд виходить з такого.

99. Протягом досудового розслідування кримінального провадження потерпілому двічі пред`являлись для впізнання особи, які, на припущення органів досудового розслідування, спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження, і в обох випадках він з категоричністю за одними й тими ж ознаками вказував на того, кого впізнавав, як особу, що ці дії відносно нього вчинила. В кожному із цих двох випадків це були різні особи. В останньому випадку це був обвинувачений ОСОБА_9 , впізнання якого проводилось 09 серпня 2018 року і якого він впізнав по «очах, бровах, вухах, статурі, кольору шкіри» (том 2 а. к. п. 199-202). Перше впізнання, під час проведення якого він впізнав особу на прізвище ОСОБА_21 , як ту, яка вчинила замах на його вбивство 23 січня 2018 року, проводилось 07 лютого 2018 року. При цьому він категорично ствердив, що впізнає цю особу «по статурі, тілобудові, кольору та формі очей та носу, формі та кольору брів» (том 5 а. к. п. 65-66).

100. Оцінюючи надані прокурором вказані протоколи впізнання з токи зору їх належності та допустимості як доказів у даному кримінальному провадженні, суд враховує, перш за все, час його проведення. Перше впізнання проводилося на 15-й день після вчинення нападу на потерпілого, а останнє через шість місяців і п`ятнадцять днів. В обох випадках потерпілий категорично вказував на осіб, яких він впізнавав, як тих, хто вчинив відносно нього злочин. При цьому, в першому випадку він назвав навіть більше ознак, за якими впізнав особу, ніж при впізнанні ним обвинуваченого ОСОБА_9 .

101. При оцінці об`єктивності показань потерпілого суд виходить з того, що обставини, предмети, речі, прикмети живих істот краще пам`ятаються на протязі меншого відрізку часу після сприйняття їх ознак, форми чи образу. Ніяких сумнівів з приводу категоричності впізнання за першим разом потерпілий не висловлював і зауважень з цього приводу в протоколі впізнання не робив. Тому сумнівним для суду є те, що потерпілий під час і після проведення останнього впізнання почав стверджувати, що в цьому випадку він краще, ніж за першим разом, згадав прикмети особи нападника, а тому категорично вказав на ОСОБА_9 , як особу, що спричинила йому тілесні ушкодження та нанесла удари ножем.

102. Сумніви у суду викликає також можливість об`єктивного впізнання потерпілим особи за ознаками, вказаними в протоколах впізнання. Потерпілий під час його допиту ствердив, що нижня частина обличчя, в тому числі і частина носу нападника, була закрита шарфом, а верхня - шапкою. Чітко проглядались лише очі і брови. Тому сумнів викликає в цьому випадку можливість впізнати особу також по носу і вухах, яких він бачити не міг, а також, виходячи з обставин нападу, по кольору шкіри.

103. Такі сумніви підсилюються констатацією, зробленою в листі Директора Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, доктора юридичних наук, професора ОСОБА_22 на адвокатський запит адвоката ОСОБА_8 , який був досліджений в суді (том 2 а. к. п. 56-57), із якого слідує, що «при відображенні лише окремих фрагментів елементів зовнішності (наприклад, кінчика носа, мочки вушної раковини, деталей очей), без відображення особливих прикмет, неможливо стверджувати про ідентифікацію конкретної особи».

104. Саме цим, на переконання суду, пояснюється і неодноразове впізнання потерпілим з категоричністю різних осіб як тих, хто на нього вчинив напад та заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження.

105. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що за вказаними в протоколах впізнання ознаками, виходячи з обставин сприйняття потерпілим образу та прикмет нападника, впізнання особи з категоричністю, яку продемонстрував останній, неможливе. Тому суд не вважає жоден із наданих стороною обвинувачення протоколів впізнання належним та допустимим доказом по даному кримінальному провадженню і як такими їх до уваги не приймає.

106. Виходячи з цього, суд констатує, що і факт перебування обвинуваченого ОСОБА_9 в під`їзді будинку в час, коли вчинювався напад на потерпілого, про що стверджував і що спостерігав лише він один, свого підтвердження не знайшов, що виключає причетність обвинуваченого до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення і з цих підстав.

107. На непричетність його до скоєння цього злочину, на переконання суду, вказує і відсутність у останнього мотиву, тобто внутрішнього спонукання, яке є рушійною силою кримінально караного вчинку людини, що визначає його зміст і допомагає більш глибоко розкрити психічне ставлення особи до вчиненого. Мотив дозволяє визначити, чому особа вчинила злочин.

108. Органами досудового розслідування мотив вчинення, інкримінованого ОСОБА_9 злочину не встановлювався і не досліджувався та і сам факт його наявності ні в обвинувальному акті, ні прокурором в суді, навіть, не констатувався, що, на переконання суду, також свідчить про встановлення фактичних обставин справи в обвинувальному акті на припущеннях.

109. З викладених в обвинувальному акті фактичних обставин слідує, що обвинувачений ОСОБА_10 , який на пропозицію свідка ОСОБА_15 погодився побити потерпілого ОСОБА_6 , залучив для цього ОСОБА_9 , не поставивши його спочатку до відома, що він такий намір має, а просто запропонував йому з`їздити в м. Харків нібито для вирішення якихсь його ділових питань, на що той дав згоду. І тільки на півдорозі до м. Харкова він розповів йому про справжню мету поїздки і про те, що необхідно побити потерпілого на прохання його дружини, яка попросила його про це. Розповідаючи, він запропонував ОСОБА_9 вчинити ці дії, на що той нібито погодився. Ще по дорозі до місця мешкання потерпілого з ОСОБА_15 . ОСОБА_10 по телефону повідомив їй, що побиття відбудеться в під`їзді будинку, в якому вона з потерпілим проживає, та попросив її залишити ключ від дверей під`їзду десь поруч з будинком. Прибувши до місця призначення, він повідомив ОСОБА_15 про це та з її допомогою відшукав ключ, залишений нею, після чого почали чекати моменту, коли остання з потерпілим буде повертатись додому з пивного бару. Отримавши від неї повідомлення, що вони повертаються, ОСОБА_10 нібито передав ключ від під`їзду ОСОБА_9 і той відправився вчинювати побиття ОСОБА_6 . Зайшовши в під`їзд, ОСОБА_9 чомусь вирішив не просто побити потерпілого, а вчинити його вбивство, використавши при цьому ніж, який у нього нібито був заготовлений заздалегідь. Піднявшись на шостий поверх, замаскувавши обличчя та дочекавшись доки потерпілий з дружиною піднімуться до квартири, він відразу ж, як тільки но потерпілий з дружиною вийшов з ліфта на сходовий майданчик, наніс йому не менше семи ударів ножем в грудну клітку і по тулубу, після чого за допомогою ліфта покинув місце скоєння злочину та направився в автомобіль, де його чекав ОСОБА_10 . З останнім вони зразу ж виїхали з м. Харкова та направились в м. Одесу. Про вчинення ним замаху на вбивство потерпілого він ОСОБА_10 не розповів. Про це останньому стало відомо з телефонного дзвінка від ОСОБА_6 через певний проміжок часу.

110. Ці обставини категорично заперечив ОСОБА_9 , зазначивши, що ОСОБА_10 нічого, ніколи, ні до поїздки в м. Харків, ні під час поїздки по дорозі туди, не розповідав йому про домовленість з ОСОБА_15 побити потерпілого і пропозиції зробити це йому не робив. Вони дійсно, приїхавши в м. Харків, певний час знаходились біля будинку, в якому проживає потерпілий. ОСОБА_10 кілька разів з кимсь спілкувався по телефону, про щось говорив. В час, коли було вчинено злочин, той відлучався з автомобіля та був відсутній приблизно протягом 20 хв, після чого повернувся і вони відразу ж вирушили до м. Одеси. Що робив ОСОБА_10 в час, коли був відсутній, той не розповідав. Він же весь час знаходився, очікуючи повернення останнього, в автомобілі та по телефону спілкувався з своєю дівчиною.

111. Факт спілкування з нею обвинуваченим ОСОБА_9 в час, про який той стверджує, підтвердила під час допиту в суді свідок ОСОБА_17 (див. п. 67 цього вироку).

112. Аналізуючи наведене, суд звертає увагу на очевидну вигаданість окремих обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, прокурором не надано жодного доказу, який би підтверджував факт домовленості між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 про вчинення цього злочину. Про це стверджує лише ОСОБА_10 , який на пропозицію ОСОБА_15 погодився і пообіцяв побити потерпілого. Свідок ОСОБА_17 про причини поїздки ОСОБА_9 до м. Харкова з його слів повідомила, що той їздив на пропозицію ОСОБА_10 забрати якісь документи і що перебуваючи в м. Харкові він в період часу з 22 до 23 год двічі телефонував їй та повідомляв, що чекає на повернення останнього, тобто очікував його повернення. Будь-які докази, які б спростовували твердження ОСОБА_9 про причини його поїздки з ОСОБА_10 в м. Харків стороною обвинувачення не надано.

113. Сумнівним, на переконання суду, є констатація автором обвинувального акту, що ОСОБА_9 без будь-яких для цього приводів і підстав відразу ж, як тільки йому запропонував ОСОБА_10 , з яким по суті випадково він їхав до м. Харкова, погодився на вчинення злочину на замовлення. Ці сумніви ґрунтуються на виключно позитивній характеристиці обвинуваченого ОСОБА_9 , який жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, найкращим чином характеризується як за місцем навчання та проживання, так і адміністрацією за місцем його попереднього ув`язнення по даному кримінальному провадженню. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу та не зроблено, навіть, ствердження про те, що ОСОБА_9 схильний або залучався будь-ким до вчинення не тільки злочинів на замовлення, а й вчинення будь-яких протиправних дій. Стороною обвинувачення не тільки не надано доказів, а навіть не зроблено спроби ствердження на припущеннях, що ОСОБА_23 своєю поведінкою, способом життя чи занять, своїм ставленням до загальноприйнятих правил поведінки в суспільстві, до людей в його оточенні, давав би підстави припустити можливість вчинення тяжких або особливо тяжких злочинів проти особи.

114. На переконання суду, дії ж особи, яка вчинила замах на вбивство потерпілого, характеризуються саме холоднокровністю, жорстокістю, поєднаною з цинізмом, показовою професійністю, про що свідчить характер і локалізація нанесення тілесних ушкоджень, послідовність нанесення ушкоджень, чіткість дій, тощо. Стороною обвинувачення не доведено, що такими властивостями володіє або наділений обвинувачений ОСОБА_9 .

115. В обвинувальному акті не констатується, а суду стороною обвинувачення не надано жодного доказу про те, що до вчинення злочину на замовлення ОСОБА_9 спонукали або могли схилити шляхом пропозиції винагороди за це. Ні свідок ОСОБА_15 , ні обвинувачений ОСОБА_10 не підтвердили в суді, що пропозиція побити потерпілого і згода на це обумовлювалися винагородою за їх вчинення.

116. Отже, корисний мотив вчинення злочину на замовлення в діяннях ОСОБА_9 виключається.

117. Абсолютно алогічним, на переконання суду, виглядає констатація в обвинувальному акті про те, що умисел на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_6 у ОСОБА_9 виник в момент, як тільки він зайшов в під`їзд будинку з метою очікування потерпілого для його побиття. Що послужило поштовхом або підставою для цього, в обвинувальному акті не зазначається і будь-якими доказами під час розгляду кримінального провадження в суді стороною обвинувачення не обґрунтовується. З цього приводу прокурором суду не тільки не зроблено будь-якого аналізу доказів, а навіть не наведено припущень чи міркувань, чому так могло статися або що послужило для цього поштовхом.

118. Аналіз змісту обвинувального акту і доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які були предметом дослідження в суді, на переконання суду, свідчить про їх абстрагованість та незалежність одне від одного, а отже дає підстави суду прийти до висновку, що фактичні обставини в обвинувальному акті викладені на припущеннях.

119. Це підтверджується також і співставленням змісту обвинувального акту по цьому кримінальному провадженню та вироку Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року, яким була затверджена угода про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_15 та яким цю особу було засуджено за частинами 3 і 5 статті 27, частиною 2 статті 121 КК України. Згідно змісту цього вироку ОСОБА_15 з метою помститися своєму, вже тепер колишньому чоловікові, запропонувала ОСОБА_10 побити того, не спричиняючи йому смерті, пообіцявши при цьому грошову винагороду в разі, якщо потерпілому будуть заподіяні тілесні ушкодження.

120. Аналіз змісту наведених вище процесуальних документів свідчить про суперечність, як обставин, так і мотивів вчинення по суті одного й того ж злочину, тими ж самими особами. З наведено вище вироку суду випливає, що мотивом скоєння злочину могла бути користь, тобто винагорода за його вчинення з боку ОСОБА_15 , про що не зазначається в обвинувальному акті і що не встановлено наданими стороною обвинувачення та дослідженими в суді доказами.

121. Крім того, в обвинувальному акті по даному кримінальному провадженню стверджується про причетність до скоєння злочину в якості підбурювача і організатора ще й іншої особи, на що вказувалось вище (див. пункти 6, 7 цього вироку) і про що не зазначається в Угоді про визнання винуватості, затвердженої вироком Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року.

122. Таким чином, викладене дає підстави суду констатувати, що факт вчинення замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_6 та заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень мав місце, але не за обставин, викладених в обвинувальному акті, факт чого не підтверджується наданими стороною обвинувачення та дослідженими в суді доказами, які б поза розумним сумнівом підтверджували причетність обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до його вчинення.

123. Надані стороною обвинувачення докази поза розумним сумнівом не доводять, що кримінальні правопорушення, вчинення яких інкримінується обвинуваченим, вчинено саме ними і саме за таких обставин, як про це вказано в обвинувальному акті.

124. Процесуальна некоректність обвинувачення, його непослідовність та суперечливість, сумнівність у причетності до скоєння кримінальних правопорушень обвинувачених за обставин, викладених в обвинувальному акті, на переконання суду, не виключає можливості існування не лише іншої версії вчинення злочину, яка органами досудового розслідування, як це слідує із матеріалів кримінального провадження, не висувалась і не досліджувалась, а й причетності до скоєння цього злочину інших осіб за інших обставин.

125. Суд вважає, що центральне місце в будь-якій судовій системі займає переконання в тому, що необхідно підтримувати неупередженість суду. Це основний принцип, від якого залежать багато інших принципів та правил. Якщо суд не зможе зберегти свою гідність, відстоюючи цінності, які суспільство вважає життєво важливими, держава недовго буде мати правову систему, яка може пишатися своєю відданістю справедливості та істині, якою б вона не була і яка користується повагою суспільства, якому вона служить. Мета не може виправдовувати засоби. Зокрема, докази або обвинувальні вироки іноді можуть бути отримані занадто дорогою ціною. Це положення пояснює, чому суд наполягає на повазі індивідуальних прав та процесуальних гарантій в системі кримінального правосуддя. Суд вважає, що для сторони обвинувачення та сторони захисту були створені належні умови для змагальності та доведення перед судом своєї правової позиції, а сам судовий розгляд проведений чесно та справедливо.

126. При вирішенні цієї справи суд керується закріпленим у статті 8 Конституції України принципом Верховенства права, положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України про те, що, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а також вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенції) про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

127. У справі «Яременко проти України» від 12 червня 2008 року (п. 74) Європейський Суд з прав людини звернув увагу на те, що складовою справедливого судового розгляду є врахування якості доказів і, зокрема, того чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується і, навпаки, збільшується, коли характер доказів не є вагомим, вони не є достовірними та точними.

128. У справі «Барбера, Мессеріо і Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

129. Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

130. Згідно з вимогами ст. 91 КПК, як про це вже зазначалося вище, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, мотив, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

131. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

132. Суд зі свого боку, і це вбачається з матеріалів кримінального провадження, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.

1 33. За практикою Європейського суду з прав людини, національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 року).

134. При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суд повинен керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою, третьою, четвертою та п`ятою статті 17 КПК України, які передбачають, що:

135. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (частина 2).

136. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом (частина 3).

137. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи (частина 4).

138. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (частина 5).

139. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

140. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

141. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

142. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

143. Підводячи підсумки під аналізом доказів, суд вважає, що при наявних доказах та за наявними встановленими обставинами і фактами визнати винуватими ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України неможливо.

144. Суд враховує, що на обвинуваченому не лежить обов`язок представляти виправдувальні докази, він має повне право обмежитися лише послабленням обвинувальних доказів. Досить, якщо він покаже, що обвинувальні докази не тільки не представляють достовірності, але навіть високу ймовірність.

145. Навпаки, держава в особі державного обвинувачення повинна доказати винність обвинуваченого. Всі сумніви у винності обвинуваченого тлумачаться на його користь.

146. Сторона захисту в судовому засіданні послідовно проводила думку про непричетність обвинуваченого ОСОБА_9 до скоєння злочину, а ОСОБА_10 до скоєння інкримінованого йому злочину в такій інтерпретації, шляхом надання відповідних доказів та приймаючи активну участь у дослідженні доказів і спростовуючи відповідні докази обвинувачення як такі, що не викривають їх у вчиненому правопорушенні. Окрім того, самі докази під час їх дослідження об`єктивно та неупереджено доводили факт створення правопорушення у відношенні обвинувачених штучним шляхом.

147. На підставі викладеного, всебічно, повно дослідивши обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, даючи правову оцінку встановленим по кримінальному провадженню обставинам, суд вважає, що доводи обвинувачення в частині, що стосується замаху на умисне вбивство, не доведене до кінця з причин, що не залежали від його волі обвинуваченим ОСОБА_9 та організації вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження групою осіб на замовлення обвинуваченим ОСОБА_10 не знайшли свого об`єктивного підтвердження, наведені стороною обвинувачення доводи ґрунтуються на припущеннях та на доказах, здобутих з порушенням процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності, а з урахуванням стабільної позиції обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він не вчиняв цього злочину, а обвинуваченого ОСОБА_10 , що не вчиняв злочину, інкримінованого йому в такій інтерпретації, приймаючи до уваги вимоги ст. 62 Конституції України, суд приходить до висновку, що належних, достатніх та допустимих доказів на спростування їх тверджень стороною обвинувачення не було надано, а усі сумніви стосовно доказування вини трактуються на користь обвинуваченого.

148. Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

149. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.

150. Відповідно до вимог статей 22, 26 КПК України, судом були створені всі умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

151. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ухвалюється виправдувальний вирок.

152. З урахуванням наданих обвинуваченням і досліджених судом доказів, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано суду достатніх переконливих доказів вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України, а тому їх необхідно виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинене ними.

IV. Вирішення цивільного позову

153. Потерпілим ОСОБА_6 по матеріалах кримінального провадження заявлений цивільний позов до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про стягнення з відповідачів на його користь солідарно 100 000 грн моральної шкоди (том 1 а. к. п. 101 - 104).

154. Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

V. Мотиви інших рішень

155. Обрані щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжні заходи у вигляді особистого зобов'язання та застави, відповідно, підлягають скасуванню.

156. Процесуальні витрати по матеріалах кримінального провадження становлять 66 847,96 грн, які суд вважає за необхідне віднести на рахунок держави.

157. Речових доказів по матеріалах кримінального провадження немає.

Керуючись ст. ст. 373 та 374 КПК України, суд,

у х в а л и в :

ОСОБА_9 виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України вчинене обвинуваченим.

ОСОБА_10 виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України вчинене обвинуваченим.

Обрані щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання та щодо обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді застави - скасувати.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

Процесуальні витрати на суму 66 847,96 грн віднести на рахунок держави.

Роз`яснити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що вони мають право на поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено в Полтавський апеляційний суд через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_24