печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за клопотанням ОСОБА_3 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0000096 від 23.11.2012 р., -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0000096 від 23.11.2012 р.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що Печерською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво кримінального провадження № 0000096 від 23.11.2012 року, щодо звинувачення ОСОБА_4 та інших осіб у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

В рамках даного кримінального провадження № 0000096 від 23.11.2012 року, в частині обвинувачення ОСОБА_3 , слідчим було накладено арешти на майно останнього, а саме:

1. земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована в Київській області, Тетіївському районі, Тайницька сільська рада (об`єкт нерухомого майна № 246), кадастровий номер :03:013:0015, площа 2,6 га.

2. земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована в Київській області, Тетіївському районі, Тайницька сільська рада (об`єкт нерухомого майна № 246), кадастровий номер :03:013:0014, площа 2,67 га.

Вказані арешти було накладено за постановою про забезпечення можливого в майбутньому цивільного позову, без номера, 23.07.2012 року, СУ ГУМВС України в м. Києві, К/С№ 06-15492, слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від з 11.2022 року та від 21.02.2023 року.

Вподальшому вказане кримінальне провадження № 0000096 від 23.11.2012 було закрито, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, що підтверджується листом Печерської окружної прокуратури м. Києва від 01.03.2023 року № 56-1481ВИХ-23.

Але в процесі закриття вказаного кримінального провадження № 0000096 від 23.11.2012 року питання про скасування арештів, накладених постановою про забезпечення можливого в майбутньому цивільного позову, без номера, 23.07.2012 року, СУ ГУМВС України Києві - не вирішувалось, арешти не скасовувались.

Відтак, заявник просить суд скасувати арешти, накладені постановою слідчого на земельні ділянки.

Адвокат в судове засідання подав заяву про розгляд клопотання без участі, вимоги клопотання підтримав.

Прокурор в судове засідання подав заяву, в якій просив розглядати клопотання без фіксування технічними засобами та заперечував щодо задоволення клопотання, оскільки арешт є актуальним та досудове розслідування здійснюється, на підтвердження зазначеного надав копію витягу.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні клопотання про скасування арешту майна, що накладений в рамках кримінального провадження також, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту на майно, слідчий суддя приходить до висновку, що означені доводи не вказують на необґрунтованість накладення арешту та не доводять, що в подальшому в застосуванні арешту відпала потреба, оскільки за встановлених обставин вбачається, що підстави на які посилається заявник, що на, його думку, свідчать про необхідність скасування вказаного арешту, є предметом перевірки органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження, оскільки досудове розслідування триває.

Окрім цього, ОСОБА_3 при зверненні до слідчого судді не надає копію постанови на підставі якої накладено арешт з метою її перевірки, вірного застосування норм закону, оскільки заявник навіть не вказує дату накладення арешту та актуальної інформації про закриття кримінального провадження.

Відтак, клопотання, станом на день розгляду, не підлягає задоволенню, у зв`язку з його необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 379, 392, 532 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні №0000096 від 23.11.2012 р. - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1