ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 577/5414/17-к

провадження № 51-2911 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000360, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання відносно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за відкрите викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, інше приміщення та сховище, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого і з погрозою застосування такого насильства, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.

Так, 17 липня 2017 року, приблизно о 23 год, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , який засуджений вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 грудня 2017 року, проникли до домогосподарства ОСОБА_10 , яке розташовано по АДРЕСА_2 та викрали майно потерпілого на загальну суму 1433 грн. Продовжуючи злочинні дії, які розпочались як таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 за пропозицією ОСОБА_7 , одягнувши на голову панчохи, а на руки господарчі рукавички, 18 липня 2017 року, приблизно о 03 год, з метою вже відкритого заволодіння майном, проникли до веранди будинку ОСОБА_10 та стали чекати, поки останній вийде з будинку, і близько 06 год, коли потерпілий відкрив двері з будинку до веранди, засуджені схопили його за руки та завели до приміщення кухні, де застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, погрожуючи побиттям, стали вимагати кошти. ОСОБА_10 , побоюючись за власне життя, вказав де зберігає кошти в розмірі 2000 грн, якими відкрито заволоділи ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та покинули місце вчинення злочину.

Крім того, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 , який засуджений вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 грудня 2017 року, 26 липня 2017 року, приблизно о 18 год, переслідуючи умисел направлений на повторне відкрите заволодіння чужим майном, прибули до домогосподарства ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 , проникли до її будинку та сховались, очікуючи повернення останньої. Після повернення потерпілої до будинку близько 20 год цього ж дня, засуджені вийшли зі схованки та без застосування насильства або погрози його застосування почали вимагати кошти. Будучи наляканою та побоюючись за власну безпеку ОСОБА_11 віддала кошти, а засуджені ще додатково викрали з будинку майно на загальну суму всього 6863, 33 грн.

Крім того, 03 листопада 2017 року, приблизно о 22.30 год, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, з метою повторного відкритого заволодінням чужим майном, прибули до домогосподарства АДРЕСА_4 , де мешкала ОСОБА_12 . ОСОБА_13 залишився на вулиці спостерігати за оточуючою обстановкою, а ОСОБА_7 проник до житла потерпілої та підійшовши до ліжка, де вона відпочивала, без застосуванням насильства або погрози його застосування, наказав віддати йому гроші, які вона зберігала в будинку. Будучи наляканою та побоюючись за власну безпеку, ОСОБА_12 дістала з-під матрацу частину коштів, проте ОСОБА_7 не зупинившись на досягнутому, обшукавши ліжко, відкрито викрав решту коштів, а всього на загальну суму 26000 грн та мобільний телефон вартістю 200 грн. В подальшому ОСОБА_7 віддав частину коштів в сумі 1140 грн та мобільний телефон ОСОБА_8 .

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі засудженого внаслідок суворості і призначити останньому покарання у межах вже відбутого ним строку тримання під вартою. Захисник, обґрунтовуючи свої вимоги хоча і вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а також на докази, які беззаперечно не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, проте його доводи, за змістом касаційної скарги, зводяться до незгоди з призначеним покаранням засудженому ОСОБА_7 .

Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу захисника та вважали, що судові рішення в частині призначеного покарання необхідно змінити, пом`якшити йому покарання до відбутого покарання на строк 6 років позбавлення волі.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор під час касаційного розгляду вважала за необхідне касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи справу за апеляційними скаргами, зокрема і захисника ОСОБА_6 , в якій він оспорював правильність встановлення фактичних обставин, обґрунтовував недопустимість, на його думку, доказів винуватості ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України, а також стверджував про відсутність взагалі в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення, зокрема щодо ОСОБА_12 , апеляційний суд в своєму рішенні навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого, зокрема щодо ОСОБА_12 .

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України кваліфіковано правильно.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав: показання самого засудженого ОСОБА_7 про події, за які його засуджено; потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 про обставини їх пограбування; свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також інші докази, зміст яких детально відображено у вироку.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у Суду сумнівів у їх правдивості.

Таким чином, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, в тому числі і доводи, стосовно відсутності доказів на підтвердження наявності умислу на вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб, з проникненням та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, які є аналогічними, за своїм змістом, доводам касаційної скарги захисника та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Вказаний суд не знайшов підстав для скасування або зміні вироку саме з наведених у апеляційній скарзі захисника мотивів.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження, суди як першої так і апеляційної інстанцій в повній мірі дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Усі твердження щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неналежної оцінки доказів, які аналогічні доводам апеляційної скарги, повністю перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам статтям 370, 419 КПК України та суд касаційної інстанції погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції і його відповідність вимогам ст. 374 КПК України.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок суворості, то колегія суддів касаційного суду вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , дотримано вимог ст. 50, 65 КК України, оскільки враховано характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, дані, що характеризують засудженого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку. Обставиною, що пом`якшує покарання судом встановлено добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.

Враховуючи зазначене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено в межах санкції інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, як про це ставить питання сторона захисту у своїй касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_22 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3