Номер провадження: 11-сс/813/1796/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеокнфренції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000261, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 263, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 368 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 у кримінальному провадженні №0000261, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 368, ч. 1, 2 ст. 263, ст. 263 КК України задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на майно, яке виявлено та вилучено 06.09.2023 під час проведення обшуку автомобіля марки Audi, модель RS Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_10 та який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , а саме на банкноти ззовні схожі на міжнародну валюту долари США, номіналом 100 доларів кожна, в загальній кількості 22 штуки, сумою 2200, з, дві паперові візитні картки з написом «Книжный рынок 063-348-01-13 ОСОБА_11 », дозвіл № НОМЕР_2 на носіння та зберігання спеціального засобу «Т-910» серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_10 , предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 з маркуванням « 11 182-45», предмет ззовні схожий на запал до нього типу УЗРГМ-2 з маркуванням 82-86 583, предмет ззовні схожий на бейсбольну биту, два ID-паспорта громадян України на ім`я ОСОБА_12 № НОМЕР_4 та на ім`я ОСОБА_13 № НОМЕР_5 ; банківську кратку «Monobank» № НОМЕР_6 ; банківську картку «Приват Банк» № НОМЕР_7 ; копію сертифікату зовнішнього незалежного оцінювання № 0313349 на ім`я ОСОБА_14 на 1 аркуші; свідоцтво про народження ОСОБА_15 , НОМЕР_8 ; учнівський квиток №6 на ім`я ОСОБА_14 , серії НОМЕР_9 ; копію картки фізичної особи платника податків на ім`я ОСОБА_14 ; довідку про проходження зовнішнього оцінювання на 1 аркуші №4776594; копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб на 1 аркуші; довідку виконавчого комітету від 24.10.2019 року №02-28/1510 на ім`я ОСОБА_14 в 1 аркуші; копію свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_14 в 1 аркуші; копію довідки про реєстрацію місця проживання особи на ім`я ОСОБА_14 в 1 аркуші; копію довідки про реєстрацію місця проживання особи на ім`я ОСОБА_12 в 1 аркуші, предмет ззовні схожий на пістолет Т-910 з серійним номером НОМЕР_10 , та два магазини до нього, 24 предмети схожі на гумові набої до пістолету, посвідчення водія на ім`я ОСОБА_10 серії НОМЕР_11 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Audi RS Q8» д.н.з. НОМЕР_1 серії НОМЕР_12 та автомобіль «Audi RS Q8», державний номерний знак НОМЕР_1 із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Рішення слідчого судді обґрунтоване наявністю забезпечення його збереження, а також з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді в частині накладення арешту на автомобіль представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою.

Доводи обґрунтовує тим, що слідчим суддею не надавався дозвіл на вилучення вказаного транспортного засобу, прокурор та слідчий не звертались до суду з клопотання про обшук, у зв`язку з чим відсутні підстави для арешту майна. Вказує, що ОСОБА_8 не має жодного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні та надано її онуку у тимчасове користування. Наголошує, що транспортний засіб не містить жодних слідів злочину та не підлягає під спеціальну конфіскацію у разі винесення обвинувального вироку. Звертає увагу, що автомобіль не є знаряддям вчинення злочину, а в постанові про визнання речовим доказом не зазначено, які саме обставини будуть доводитись вказаним автомобілем. Зазначає, що суду не надано жодного доказу, що вказане авто здобутий злочинним шляхом, чи був об`єктом кримінального правопорушення. Вказує, що відсутні будь-які докази на підтвердження вжиття заходів щодо встановлення обставин купівлі автомобіля, в тому числі джерела походження грошових коштів виділених на його придбання, або належності даного транспортного засобу іншій особі, а ніж його власниці ОСОБА_8 , а відтак не має ознак речового доказу, визначених ст. 98 КПК України.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на автомобіль, постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання про накладення арешту на майно в частині накладення арешту на автомобіль «Audi RS Q8», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 та повернути автомобіль власнику.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, у зв`язку з чим переглядає ухвалу слідчого судді лише в частині накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Audi RS Q8» д.н.з. НОМЕР_1 серії НОМЕР_12 та автомобіль «Audi RS Q8», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів провадження Другим СВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000261, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 263, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 368 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 06.09.2023 у період з 21 год. 11 хв. по 23 год. 38 хв., слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві, ОСОБА_16 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04.09.2023 проведено обшук автомобіля марки Audi, модель RS Q8, д.н.з. НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , який в подальшому вилучено слідчим.

07.09.2023 року за обставин викладених у клопотанні, ОСОБА_10 в рамках кримінального провадження повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України за кваліфікуючими ознаками: пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди, за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

07.09.2023 вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом.

В подальшому 04.10.2023 у зв`язку з тим, що у органу досудового розслідування є достатні підстави, що вилучений під час обшуку автомобіль міг зберегти на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень та може бути використаний для забезпечення спеціальної конфіскації в рамках кримінального провадження, з метою забезпечення збереження вилученого майна, прокурор подав клопотання про арешт тимчасово вилученого майна.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим накладення арешту на майно необхідне з метою збереження речових доказів, запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, забезпечення можливості проведення відповідних судових експертиз.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речового доказу, яке має значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучене може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Також колегія суддів вважає інші доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000261, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 368, ч. 1, 2 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4