ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/28990/21

Провадження № 11-кп/4820/71/23

Колегія суддів Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

потерпілої ОСОБА_13 ,

представника потерпілої ОСОБА_13 -адвоката ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Хмельницькому, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000387 від 28.08.2021, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_13 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року щодо обвинуваченої за ч.2 ст.286 КК України ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Хмельницького, громадянку України, українку, з середньою освітою, непрацюючу, неодружену, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено їй іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

У відповідності до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою, а саме пройти пробаційну програму «Зміна прокримінального мислення».

Цим же вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Ярмолинці Ярмолинецького району Хмельницької області, громадянина України, українця, з незакінченою вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

У відповідності до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді особистого зобов`язання - скасовано.

Відмову потерпілої ОСОБА_13 та її представника - адвоката ОСОБА_15 від позову до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної шкоди прийнято, провадження у справі в цій частині закрито.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченої ОСОБА_8 , про відшкодування майнової шкоди в сумі 11809 грн. 32 коп. та моральної шкоди в розмірі 300000 грн. задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на її користь вказаний розмір відшкодування 11809 грн. 32 коп. майнової шкоди, 300000 грн. моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_16 до обвинуваченої ОСОБА_8 , про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на його користь моральну шкоду в розмірі 70244 грн. 23 коп.

Долю речових доказів вирішено на підставі ст.100КПК України.

Як установлено судом першої та апеляційної інстанції ОСОБА_9 , 28 серпня 2021 року близько 03 год. 20 хв., у темну пору доби, знаходячись на проїзній ділянці автодороги Т-23-11 сполученням Хмельницький-Чорний Острів-Наркевичі-Купіль-Волочиськ, яка розташована за межами населеного пункту м. Хмельницький, будучи водієм автомобіля «VolkswagenGolf», д.н.з. НОМЕР_1 , тобто будучи відповідальним за експлуатацію, зазначеного транспортного засобу, всупереч вимогам п. 2.9 «ґ» Правил дорожнього руху України (далі Правил), відповідно до яких водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ними, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не має посвідчення водія, безперешкодно, шляхом усної згоди, допустив останню до керування вищевказаним транспортним засобом, та в подальшому, перед початком поїздки в напрямку вул. Волочиська, в м. Хмельницькому, будучи самовпевненим та самонадіяним, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, безпеки здоров`ю та життя громадян, розраховуючи на водійські навички ОСОБА_8 , не вжив заходів по відстороненню її від керування.

В подальшому, 28 серпня 2021 року, близько 03 год. 40 хв., водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «VolkswagenGolf», д.н.з. НОМЕР_1 , порушила та не дотрималася вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б), 2.3 (д) Правил, яке виразилось у тому, що під час руху вона, як учасник дорожнього руху, зобов`язана знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, була неуважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну і створила своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.

ОСОБА_8 , в порушення вимог п. 2.1 (а) Правил, не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, здійснюючи керування автомобілем «VolkswagenGolf», д.н.з. НОМЕР_1 , у темну пору доби, в межах населеного пункту м. Хмельницький, по вул. Волочиській, в напрямку від с.Грузевиця Хмельницького району до центру м. Хмельницького, на заокругленні проїзної частини праворуч, дорожнє покриття якої перебувало в мокрому стані, в порушення вимог п. 12.1 Правил - не обрала безпечної швидкості для руху, не врахувала дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, втратила контроль за рухом автомобіля «VolkswagenGolf» д.р.н. НОМЕР_1 , де поряд із домоволодінням № 40, по вул. Волочиській, м. Хмельницького, допустила виїзд автомобіля за межі проїзної частини в лісосмугу, з подальшим наїздом на дерево та перекиданням автомобіля на лівий бік.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «VolkswagenGolf», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_17 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, оскільки ОСОБА_17 загинув на місці пригоди.

Пасажир автомобіля «VolkswagenGolf»,д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_16 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, які спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом могли б закінчитися смертю.

Своїми діями ОСОБА_9 порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху, передбачені п 2.9 «ґ» Правил дорожнього руху України, зміст яких полягає у наступному:

2.9 Водієві забороняється:

ґ) передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення водія на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил.

ОСОБА_8 порушила вимоги правил безпеки дорожнього руху, передбачені п.п. 1.3, 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б, д), 12.1 Правил дорожнього руху України, зміст яких полягає у наступному:

п.1.3. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

п. 2.1. Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим транспортним засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п.12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Порушення ОСОБА_8 п.12.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - спричиненням смерті ОСОБА_17 та спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_16 .

Такі дії ОСОБА_9 судом першої інстанції кваліфіковані за ст.287 КК України, як допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинене особою відповідальною за технічний стан та експлуатацію транспортного засобу, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_17 , та тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_16 ..

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_17 та тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_16 .

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_8 та ухвалити новий, яким призначити, останній, покарання у виді реального позбавлення волі строком на 5 років.

В решті вирок залишити без змін.

На думку апелянта, при призначені ОСОБА_8 покарання, місцевим судом було допущено грубе порушення норм кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а висновки суду, з цього приводу, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами ОСОБА_8 щире каяття та визнання вини.

Вказує, що обвинувачена,під час досудового слідства, спочатку давала показання, що за кермом перебував ОСОБА_9 , а не вона, при тому що її дії призвели до загибелі людини та тяжкого травмування іншої. Крім того, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_8 відвідувала розважальні заклади, про що виставляла відповідні світлини у соцмережі, що свідчить про відсутність у неї щирого каяття чи усвідомлення нею наслідків вчиненого кримінального правопорушення, та можливість уникнути покарання і не нести реальну відповідальність за смерть ОСОБА_17 та травмування іншого пасажира - ОСОБА_16 .

Крім того, місцевий суд необґрунтовано, при призначенні покарання ОСОБА_8 , не врахував тяжких наслідків вчиненого нею злочину - загибель ОСОБА_17 , який був особою молодого віку, життя якого лише розпочалось, проте було обірване легковажною поведінкою обвинуваченої, яка вирішила, що може в порушення закону сідати за кермо автомобіля, не маючи на це права, а головне, відповідних навиків водіння.

Апелянт звертає увагу на те, що це була її єдина дитина і більше дітей вона мати не може за станом здоров`я.

Таким чином, місцевим судом, в повному обсязі, не враховано ступеня тяжкості вчиненого злочину, його тяжких наслідків (що є обов`язковою умовою для застосування ст. 75 КК України), обставин, що характеризують поведінку обвинуваченої ОСОБА_8 , після вчинення злочину та думки потерпілої щодо виду та міри покарання, а призначене обвинуваченій судом першої інстанції покарання, є надто м`яким та недостатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів, відповідно до діючого чинного законодавства та судової практики.

Прокурор ОСОБА_18 , в поданій апеляційній скарзі, просить оскаржуваний вирок суду скасувати щодо ОСОБА_8 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, із подальшим звільненням її від його відбування з іспитовим строком, на підставі ст. 75 КК України, судом, не в повній мірі, враховано всі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої.

Прокурор уважає, що судом безпідставно визнано щире каяття, як одну із обставин, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , оскільки під час досудового слідства вона вину не визнавала та вказувала, що причиною ДТП є втручання в керування автомобілем ОСОБА_9 .

В суді першої інстанції ОСОБА_8 визнала вину, лише, в кінці судового розгляду, після дослідження усіх доказів по справі.

Фактично визнання вини ОСОБА_8 , бажання повністю відшкодувати шкоду потерпілим та формальне вибачення перед потерпілими відбулося, лише, перед судовими дебатами.

На думку апелянта, відсутність щирого каяття у ОСОБА_8 , наявність позитивних характеристик обвинуваченої та інших пом`якшуючих покарання обставин, давали суду підстави для призначення їй покарання ближче до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а не для звільнення її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_9 ніким із учасників апеляційного провадження не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та потерпілої, на підтримання доводів апеляційних скарг, обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти апеляційних скарг прокурора та потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши характеризуючі дані щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора та потерпілої ОСОБА_13 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Завданнями кримінального провадження, в тому числі, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини (ст. 2 КПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій, зокрема, у випадках неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам закону вирок суду першої інстанції не відповідає, оскільки ухвалений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку її діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував її дії за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким дана належна оцінка.

Фактичні обставини кримінального провадження, правова кваліфікація дій обвинуваченої та її винуватість у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_17 та тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_16 , жодною стороною кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом, відповідно до ст.404 КПК України, не переглядаються.

В апеляційній скарзі прокурор та потерпіла ОСОБА_13 оскаржують рішення суду, в частині призначеного покарання та просять його скасувати, в цій частині, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, неправильним звільненням ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, відповідно до вимог ст. 75 КК України, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, не оскаржуючи фактичні обставини справи.

Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора та потерпілої про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, у виді позбавлення волі, з випробуванням, відповідно до вимог ст. 75 КК України, та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначаючи покарання, із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України, із звільненням засудженої від відбування цього покарання з випробуванням, із встановленням двох років іспитового строку та покладенням на неї відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України виконання певних обов`язків, не врахував загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому за правилом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті, зокрема, виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно усталеної практики, при призначенні покарання, в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на неї відповідних обов`язків, суд першої інстанції в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого нею злочину, особу винної, тяжкі наслідки, що настали від її дій, інші важливі обставини кримінального провадження, та прийшов до хибного висновку про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.

Так, мотивуючи свої висновки щодо призначення ОСОБА_8 покарання, із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, місцевий суд узяв до уваги те, що вона є особою молодого віку, раніше не судима, позитивно характеризується за місцем попередньої роботи, навчання та проживання, вчинила тяжкий, проте необережний злочин, у стані сп`яніння не перебувала, при цьому, повністю визнала свою вину та щиро кається у вчиненому.

Крім того, суд першої інстанції намагання ОСОБА_8 добровільно повністю відшкодувати матеріальну та моральну шкоду потерпілій ОСОБА_13 , яка відмовилась отримувати таке відшкодування, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченій - вжиття заходів щодо відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди згідно з позовними вимогами потерпілих.

Також, місцевий суд відхилив твердження прокурора, потерпілої ОСОБА_13 та її представника щодо відсутності щирого каяття обвинуваченої ОСОБА_8 , оскільки вона критично оцінює свою протиправну поведінку, засуджує її, визнала негативні наслідки злочину для потерпілих, просила вибачення у них, при цьому вживала заходів щодо відшкодування заподіяної шкоди, що свідчить про наявність у неї щирого каяття з приводу вчиненого, а тому дана обставина врахована, як така, що пом`якшує покарання обвинуваченій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Обґрунтовуючи свій висновок про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 без відбування покарання і про звільнення обвинуваченої від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України, суд у вироку посилається на позицію потерпілого ОСОБА_16 , висновок органу пробації щодо ОСОБА_8 , а також інші, у сукупності обставини, і їх поєднання, які пом`якшують покарання та знижують ступінь небезпечності обвинуваченої для суспільства, дані про особу винної, яка характеризується позитивно, раніше не судима, має постійне місце проживання та вживала заходів щодо відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди потерпілим.

Разом з тим, суд першої інстанції, не в повній мірі врахував всі обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, думку потерпілої ОСОБА_13 про те, що обвинуваченій повинно бути призначене лише реальне покарання у виді позбавлення волі, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої.

При цьому, поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_8 свідомо сідаючи за кермо, без відповідних навиків водіння та права керування транспортними засобами, розуміла, що ставить під загрозу безпеку дорожнього руху та життя і здоров`я, як пасажирів, керованого нею автомобіля, так і інших учасників дорожнього руху, допустила порушення вказаних ПДР, вчинила дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило загибель однієї людини та тяжкі тілесні ушкодженні іншій людині.

За таких обставин навіть позитивні характеристики та зазначені дані про особу обвинуваченої, зокрема про її стан здоров`я, які дослідженні в ході судового та апеляційного розгляду, її намагання відшкодувати шкоду потерпілій ОСОБА_13 , та відшкодування такої, в повному об`ємі (311809грн.32коп.) після вироку суду, згідно із заявленим цивільним позовом, не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК та звільнення її від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що звільнення обвинуваченої ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строк, не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню обвинуваченої й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженою, так і іншими особами та не буде таким, що відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України.

До того ж, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин, коли наслідками кримінального правопорушення стала смерть особи, не вплине на формування суспільної думки інших осіб про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування призначеного покарання зроблений без належного урахування обставин кримінального провадження, тяжких наслідків, що настали, зокрема, у виді смерті потерпілого ОСОБА_17 , а тому не є належно обґрунтованим та вмотивованим і суперечить вимогам ст. 75 КК.

Позитивна характеристика обвинуваченої, наявність захворювань, підтверджених медичними висновками, відшкодування шкоди потерпілим, та інші, визнані судом пом`якшуючі покарання обставини, з якими погоджується колегія суддів, дають підстави для призначення ОСОБА_8 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Статтею 69 КК України передбачається можливість суду за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за визначені цієї нормою кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з правовою позицією Верховного суду, викладеної у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021, відповідно до якої частина 1статті 69 ККнадає повноваження суду, у виключних випадках, призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто такі обставини або сукупність обставин мають одночасно відповідати двом умовам: вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2статті 66 КК та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Приймаючи до уваги те, що в ході судового та апеляційного розгляду ОСОБА_8 визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, підтвердила обставини вчинення вказаного злочину та його наслідків, встановлені слідством, добровільно повністю відшкодувала заподіяну шкоду потерпілим ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , одразу, після ухвалення вироку, що підтверджується відповідними розписками, долученими до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що обвинувачена щиросердно розкаялася у вчиненому та її дії свідчать про бажання спокутувати свою вину. Відповідно визнає в якості обставини, пом`якшуючої покарання обвинуваченої щиросердне каяття у вчиненому та добровільне відшкодування заподіяної шкоди. З наведених підстав колегія суддів не погоджується з апеляційними твердженнями прокурора та потерпілої, в цій частині,

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченої, згідно із ст. 67 КК України судом не встановлено.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, колегія суддів також враховує, що вона вчинила злочин, який відноситься до тяжких, з необережності, його наслідки, данні, які характеризують особу обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою молодого віку, має родину, за місцем проживання, попереднього навчання, роботи характеризується позитивно, страждає рядом захворювань, що підтверджується висновком експертизи №275 та медичними висновками, долученими до матеріалів кримінального провадження.

Враховуючи наведені обставини провадження, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, данні які характеризують її особу, відношення до вчиненого, колегія суддів вважає, що поведінка обвинуваченої свідчить про те, що вона стала на шлях виправлення, має у житті обставини та цінності, які будуть стимулювати її до належної поведінки, що істотно знижує ступінь її суспільної небезпеки. Тому, обвинуваченій ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі з застосуванням положень ст. 69 ч.1 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст.ч.2ст.286 КК України, що буде необхідним та достатнім для її виправлення, перевиховання та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_13 про неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону, а тому вирок суду першої інстанції, в частині неправильного звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405,407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора та потерпілої ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року щодо ОСОБА_8 , в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити свій вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2(два) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3