ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/194/23

Провадження № 11-кп/4820/169/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2006 року за ст.ст. 115 ч.2 п.п. 6, 12; 28 ч.3, 115 ч.2 п.п. 6, 12, 13; 152 ч.3; 28 ч.3, 152 ч.3; 153 ч.2; 185 ч.ч. 3, 5; 187 ч.4; 28 ч.3, 304, 70, 71 КК України, звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання більш м`яким: з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, просив застосувати вимоги ст. 82 КК України, вважає, що є законні підстави для заміни покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, аналогічні за змістом та вимогами, просять скасувати оскаржуване рішення суду, наголошуючи на тому, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що засуджений не став на шлях виправлення, та ухвалити нове, яким замінити засудженому Лозинському покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Вказують, що суд не застосував вимоги та практику ЄСПЛ, яка підлягає обов`язковому застосуванню, і тим самим порушив міжнародний договір та право засудженого, передбачене статтею 28 Конституції України.

Суд проігнорував аргумент, що інститут помилування не задовольняє вимоги статті 3 ЄКПЛ в частині існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення. Посилаючись на практику ЄСПЛ, наголошують, що сучасний інститут помилування президентом не задовольняє вимоги статті 3 ЄКПЛ.

На думку апелянтів, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: Конституцію, Конвенцію та рішення ЄСПЛ. При цьому суд керувався КК України, який суперечить нормам Конституції та міжнародного договору, оскільки КК України не має реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та таких гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції.

Посилання суду на попередні стягнення, які мали місце у засудженого ОСОБА_6 під час відбування покарання і які у встановленому порядку погашені є неприпустимим, враховуючи динаміку його виправлення та наявне заохочення у 2017 році. З приводу вказаних обставин захистом та засудженим заявлялися клопотання щодо допиту певних осіб установи щодо невідповідності характеризуючих даних засудженого та висновку, що засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення.

Такі клопотання обґрунтовувалися тим, що у 2022 році засуджений ОСОБА_6 звертався до адміністрації та отримав відповідь, що працевлаштувати його немає можливості. Такі звернення засудженого в усній формі мали місце і в попередні роки разом із тим це заперечується адміністрацією.

У 2023 році засуджений ОСОБА_6 працевлаштований, що документально підтвердив сам засуджений, до нього застосована пільга про переведення його з приміщень камерного типу до багатомісних приміщень.

У такому клопотанні було відмовлено необґрунтовано, тому, на думку апелянтів, судом першої інстанції допущена неповнота у дослідженні доказів та їхній оцінці.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вимоги апеляційних скарг підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, з наведених у апеляційній скарзі підстав.

Засуджений ОСОБА_6 наполягав, що він став на шлях виправлення, не погодився з результатами висновку щодо ступеня виправлення, просив його анулювати, зазначивши, що з ним тільки усно спілкувалися, ніяких тестів він не проходив, позитивно характеризується, працевлаштований, тому не згоден з підсумком у 46 балів.

Прокурор не визнала доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, погодилась, що у засудженого наявні позитивні зміни у поведінці, але цього не достатньо для висновку, що він довів своє виправлення.

Представник установи виконання покарань був належним повідомлений про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги. Клопотань з приводу участі в апеляційному розгляді від нього не надходило, його участь не є обов`язковою, тому його неприбуття у судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду, відповідно до вимог частини 5 статті 539, частини 4 статті 405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви Суду

Згідно зі статтею 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, аргументуючи це тим, що досліджені судом обставини не доводять, що засуджений став на шлях виправлення, тому заміна покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк на даний час не сприятиме виправленню ОСОБА_6 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, суд під час виконання вироків має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Частина 1 статті 539 КПК України передбачає, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він став на шлях виправлення.

Відтак, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування відомостей про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2006 року за ст.ст. 115 ч. 2 п.п. 6, 12; 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 6, 12, 13; 152 ч. 3; 28 ч. 3, 152 ч. 3; 153 ч. 2; 185 ч.ч. 3, 5; 187 ч. 4; 28 ч. 3, 304, 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 лютого 2007 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2006 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Вказаний вирок набрав законної сили 27.02.2007 року. Початок строку відбування покарання 07.09.2006 року.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15.09.2016 року ОСОБА_6 зараховано в строк покарання його затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 01 жовтня 2004 року по 27 лютого 2007 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_6 з 13 травня 2022 року по даний час відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)». Згідно наданої адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» характеристики на ОСОБА_6 , за час відбування покарання останній характеризується посередньо, підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу. Дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення із персоналом установи. Спальне місце утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Виконує роботи з самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Підтримує соціальні зв`язки з рідними. Участі у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає (а/с 34).

Згідно довідки про заохочення та стягнення засуджений ОСОБА_6 допустив 11 порушень вимог режиму утримання, за що 11 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашені в установленому законом порядку. Заохочувався один раз (а/с 35)

При цьому, суд першої інстанції врахував, що згідно висновку комісії щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений набрав 49 бали, що вказує на те, що останній не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а/c 69-71).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно вказаного висновку комісії ризик вчинення повторного кримінального правопорушення є середнім.

На переконання колегії суддів, наведені вище обставини, які належним чином оцінені судом першої інстанції, навіть за наявності у засудженого одного заохочення та погашених в установленому законом порядку 11 стягнень, додержання ним правил поведінки в установі, задовільної характеристики та працевлаштування на теперішній час, такі відомості не свідчать про глибокі зміни у свідомості засудженого ОСОБА_6 , які б вказували, що останній став на шлях виправлення, а призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена строковим покаранням.

При цьому, колегія суддів наголошує, що формальний сплив певної частини строку покарання не може бути передумовою для застосування до особи більш м?якого покарання.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., окрім того, що Конвенція була ратифікована Україною, держава визнала обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (далі - ЄКПЛ) та практику Суду (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Оскільки норми Конвенції сформульовані досить широко, то відповідно до статті 32 цієї ж Конвенції, ЄСПЛ є органом, правомочним тлумачити положення Конвенції та протоколів до неї, тим самим вказуючи напрямок та сферу застосування тієї чи іншої норми. Відтак, положення ЄКПЛ існують не самі по собі, а лише в тому вигляді, в якому їх розуміє, інтерпретує та застосовує Суд. Однак, ЄСПЛ не наділений повноваженнями творення нових норм права, а відповідно до статті 32 Конвенції, його роль стосується виключно тлумачення й застосування норм Конвенції та Протоколів до неї.

Відтак, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого та його захисника, що суд першої інстанції не застосував вимоги та відповідну практику ЄСПЛ, а також щодо відсутності реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі в Україні на підставі чинних вимог кримінального законодавства.

Посилання засудженого та його захисника у апеляції на пункт 127 рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер і інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 справи Хатчінсон проти Сполученого Королівства не є доречним, оскільки питання звільнення ОСОБА_6 з мотивів милості, тобто звільнення зі співчуття для невиліковно хворої або фізично недієздатної особи, у цьому провадженні не постає. Натомість, викладена у цьому ж рішенні позиція Суду щодо того, що довічно ув`язнений має право знати з самого початку свого терміну, що він повинен робити, щоб було розглянуто можливість звільнення від покарання або пом`якшення, в тому числі за яких умов перегляд вироку відбудеться або про це може бути подано клопотання, наразі в рамках українського законодавства забезпечена.

Так само викладені у рішенні «Bancsok and Laszlo Magyar проти Угорщини» висновки не є релевантними до ситуації, що склалася в Україні. Обставини у цій справі стосувалися випадку, коли заявники могли сподіватися на перегляд свого прогресу виправлення щодо звільнення лише після відбування сорока років ув`язнення в рамках довічного ув`язнення. Суд дійшов висновку, що таке довічне ув?язнення не може вважатися сумісним з положеннями статті 3 Конвенції.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні Петухов проти України, 06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому суд не зобов`язаний автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Таке рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість наразі констатувати, що засуджений ОСОБА_6 у період відбування покарання своєю поведінкою засвідчив успішність процесу виправлення, а призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене строковим покаранням.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним і вмотивованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, апеляційних підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2