КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2023 задоволено клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000035 - прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , та накладено арешт на майно, із забороною здійснювати його відчуження, розпорядження та користування, яке перебуває у власності ОСОБА_9 , а саме: автомобіль марки: MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, посилаючись на відсутність підстав для накладення арешту на зазначений автомобіль та квартиру.

На переконання захисника, в оскаржуваній ухвалі та клопотанні прокурора належним чином не обґрунтовано відповідність зазначеного майна критеріям речових доказів, зазначеним у ст. 98 КПК України, а лише

______________________________________________________________________________

Справа № 757/26199/23-к Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5921/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

міститься формальне посилання на постанову детектива про визнання такого майна речовими доказами.

Твердження прокурора про те, що спірне майно придбано за рахунок грошових коштів, отриманих від незаконного збуту наркотичних засобів та психотропних речовин, є припущеннями, здійсненими без жодних посилань на фактичні обставини, належні та допустимі докази, які це підтверджують.

Слідчим суддею не взято до уваги те, що ОСОБА_9 не є цивільною дружиною чи співмешканкою ОСОБА_11 , а також не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.

Апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала не містить оцінки відповідності арештованого майна критеріям, передбаченим ст. 96-2 КК України, а доводи прокурора щодо причетності даного майна до кримінального провадження та його протиправного походження, на думку захисника, є лише припущенням.

Крім того, захисник вказував на те, що копію оскаржуваної ухвали отримано представником власника майна лише 11.09.2023.

Власник майна ОСОБА_9 у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином, причини неприбуття в судове засідання не повідомила та клопотань про відкладення судового розгляду не подавала.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності власника майна ОСОБА_9 , яка не прибула в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_9 , та дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначено апелянтом та підтверджується даними долученої до апеляційної скарги копії розписки, копію апеляційної скарги захиснику ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 вручено 11.09.2023, тоді як подано апеляційну скаргу 14.09.2022, тобто в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України розслідується кримінальне провадження № 0000035 від 11.01.2022 за підозрою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_48 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 369 КК України.

У даному кримінальному провадженні 27.02.2023 ОСОБА_11 вручено повідомлення про підозру у створенні злочинної організації, керівництві такою організацією, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 255 КК України; в незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту психотропних речовин, вчиненому у складі злочинної організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України; в незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту та незаконному збуті психотропних речовин, вчиненому повторно, у складі злочинної організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Як зазначено в клопотанні, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_11 має цивільну дружину (співмешканку) ОСОБА_9 .

Також встановлено, що ОСОБА_11 , з метою легалізації коштів, які отримані від незаконного збуту наркотичних засобів та психотропних речовин, здійснює придбання рухомого та нерухомого майна, право власності на яке оформлює, в тому числі, але не виключно, на ОСОБА_9 .

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та Єдиного державного реєстру транспортних засобів, встановлено, що ОСОБА_9 має у власності: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4, право власності на яку набуто 03.09.2020, та автомобіль марки: MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , право власності на який було набуто 26.10.2016.

При цьому, згідно даних клопотання та долучених до нього відомостей, у період з 2008 по 31.12.2022 сума виплачених доходів ОСОБА_9 становить 51 784 грн.

26.06.2023 прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке перебуває у власності ОСОБА_9 , а саме: автомобіль марки MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження на належну для ОСОБА_9 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2023 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на майно, із забороною здійснювати його відчуження, розпорядження та користування, яке перебуває у власності ОСОБА_9 , а саме: автомобіль марки: MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4, які належать на праві власності для ОСОБА_9 , з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000035, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, слідчий суддя дійшов обгрунтованого висновку про наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 170 КПК України, для арешту вищевказаного майна з тих підстав, що воно може підлягати спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його переховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність відповідності належного для ОСОБА_9 транспортного засобу та квартири речовим доказам в розумінні ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно могло бути набутим кримінально протиправним шляхом, а отже дане майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_9 не є цивільною дружиною чи співмешканкою ОСОБА_11 , та не має процесуального статусу у кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, вказані доводи захисника спростовуються долученими до клопотання матеріалами, у тому числі даними актового запису про народження №1215 від 14.08.2012, відповідно до якого, 14.08.2012 на підставі заяви ОСОБА_11 до реєстру внесено відомості про народження дитини ОСОБА_49 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками яких вказано ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для відмови у задоволенні клопотання прокурора у частині накладення арешту на належне для ОСОБА_9 майно.

Разом з тим, як встановлено колегією суддів, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя прийняв рішення про заборону відчуження, розпорядження та користування належним для ОСОБА_9 майном, не звернувши увагу на те, що клопотання прокурора не містило вимог про накладення заборони користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та наклавши таку заборону самостійно, слідчий суддя вийшов за межі поданого клопотання.

Крім того, як убачається зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

При цьому, згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З аналізу вказаних положень убачається, що арешт майна, згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, включає в себе заборону його відчуження, та положеннями ч. 5 ст. 173 КПК України не передбачено окремого зазначення в ухвалі про арешт майна заборони відчуження такого майна.

Як клопотання прокурора, так і ухвала слідчого судді не містить обґрунтування існування передбачених ч. 11 ст. 170 КПК України обставин для накладення заборони користування та розпорядження належними для ОСОБА_9 транспортним засобом та нерухомим майном.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді додаткової заборони права відчуження, користування та розпорядження належним для ОСОБА_9 , здійснено в порушення вимог закону, а відтак клопотання прокурора у частині накладення вказаних заборон щодо майна ОСОБА_9 , задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, виходячи з положень ч. 3 ст. 407 КПК України, якими не передбачено можливість часткового скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого - скасуванню із постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належне для ОСОБА_9 майно.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки MERCEDES-BENZ GLE 400 4 MATIC, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , таквартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 161.4, власником якої є ОСОБА_9 .

У решті вимог клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3