ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2715/23 Справа № 183/2929/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Сєвєродонецька

Луганської області, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з 25 квітня 2022 року.

Зараховано у строк покарання строк тримання під вартою ОСОБА_7 з 25 квітня 2022 року по 18 травня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили залишено запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування, вчиненій за наступних обставин.

У березні - квітні 2014 року в м. Луганську та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Луганської області та порушення територіальної цілісності України.

11 травня 2014 року в окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акта про державну самостійність Луганської народної республіки», за результатами якого 12 травня 2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ЛНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Луганської області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань (далі - НЗФ)), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Луганської області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій Російської Федерації на території Луганської області так званої «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16 вересня 2014 року визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

Основним завданням учасників т.зв. НЗФ «ЛНР» є безпосереднє здійснення збройного опору силам Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, або іншим чином забезпечення функціонування зазначеного збройного формування.

У травні 2014 року (більш точну дату та час встановити не виявилось можливим) у громадянина України ОСОБА_7 , який був обізнаний про незаконність дій збройних підрозділів та політичного керівництва самопроголошеної «ЛНР», виник злочинний умисел, направлений на участь у діяльності в одному з підрозділів НЗФ «ЛНР», які діяли на території м. Сєвєродонецька Луганської області.

При цьому ОСОБА_7 усвідомлював, що вказані формування т.зв. «ЛНР» діють на території України незаконно, та що її учасники застосовують зброю, вчиняють захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухи, підпали та інші дії, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування, а також чинять збройний опір, незаконну протидію та перешкоджають виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України й військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні Антитерористичної операції.

Реалізуючи вказаний умисел у травні 2014 року (більш точної дати встановити не виявилось можливим) ОСОБА_7 добровільно увійшов до складу підрозділу НЗФ «ЛНР» під командуванням ОСОБА_9 (стосовно якого є окреме кримінальне провадження), що дислокувалися в будівлі «ДІАП» (м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1), був рядовим членом підрозділу, виконуючи вказівки ОСОБА_9 .

До функціональних обов`язків ОСОБА_7 входило бойове чергування на постах у будівлі «ДІАП» та на блокпостах, розташованих поблизу та на території міста Сєвєродонецька Луганської області, під час якого він здійснював зупинку транспорту з метою його поглибленого огляду, перевірку документів осіб з метою виявлення та затримання українських правоохоронців, отримання розвідувальної інформації щодо дислокації позицій Збройних Сил України, задіяних у проведенні Антитерористичної операції на території Луганської області.

У складі вказаного НЗФ «ЛНР» ОСОБА_7 проходив т.зв. «службу» по кінець липня 2014 року, після чого залишив лави вказаного підрозділу.

Таким чином, з кінця травня 2014 року до кінця липня 2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Сєвєродонецьку Луганської області, як учасник НЗФ «ЛНР», реалізовував функції, які забезпечували стійкість псевдодержавного утворення «ЛНР», створював безпечні умови для функціонування його «органів влади», а саме забезпечував діяльність та функціонування підрозділу НЗФ «ЛНР» під командуванням ОСОБА_9 , маючи за мету участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом належним чином не встановлено формулювання обвинувачення, зокрема, останнє не містить мотиву дій обвинуваченого. Вважає, що судом було допущено порушення при оцінці доказів і як наслідок необ`єктивне з`ясування обставин справи. Вказує, що суд належним чином не з`ясував факти та обставини, а саме: не встановив, хто такий ОСОБА_9 , чим підтверджені його повноваження та призначення на посаду командира підрозділу, що ця особа діяла не за власною ініціативою, а була у складі підрозділу НЗФ ЛНР, тощо. Звертає увагу, що у обвинуваченого не має зброї та дана обставина не стверджується в обвинувальному акті, а тому сумнівним виглядає можливість його участі у збройному формуванні. Зазначає, що факт перебування обвинуваченого у формуванні у вільний від роботи час та факт його вільного залишення лав вказаного підрозділу при першому своєму бажанні всього через 2 місяці перебування, спростовує наявність обов`язкових ознак воєнізованого формування. Вважає, що суд належним чином не перевірив пояснення обвинуваченого та не надав їм належної оцінки. Звертає увагу, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є особами, засудженими за ч. 2 ст. 260 КК України, знаходяться під наглядом та контролем державних правоохоронних органів, а тому достовірність їх показань є сумнівною. Вказує, що суд, посилаючись на протоколи впізнання за фотознімками, не встановив, чому це не зроблено безпосередньо. Вважає, що протоколи огляду мережі інтернет не відповідають вимогам закону. Вказує, що клопотань про допит свідків та зазначення доказів у вступній промові прокурора не було, а тому допит свідків та дослідження доказів є безпідставним та незаконним. Зазначає, що ані прокурор, ані слідчий, ані суд оцінки кожного доказу не робили, відповідних підтверджень у вигляді процесуальних документів з цього приводу не надавали. Вказує, що суд взагалі не взяв до уваги практику ЄСПЛ. Вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає вимогам закону та є надмірно тяжким. Вказує, що суд необгрунтовано відхилив наявність в діях обвинуваченого щирого каяття та належним чином не з`ясував наявність інших обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, дуже короткий строк перебування обвинуваченого у формуванні; його добровільне припинення такої діяльності; не участь обвинуваченого в будь-якій діяльності проти України протягом 9 років збройної агресії в умовах, коли згідно публічної інформації в так званих ДНР та ЛНР примусили майже все чоловіче населення воювати проти України; події в 2014 році та обмаль інформації у громадян; значний час, що пройшов з моменту інкримінованих дій; наявність українського паспорту та відсутність паспортів ДНР, ЛНР чи РФ; виїзд обвинуваченого з непідконтрольної Україні території; його молодий вік, відсутність судимостей, задовільна характеристика тощо. Вказує, що не з`ясовувалось, коли, ким і при яких обставинах ОСОБА_7 був затриманий, як і коли він опинився на підконтрольній території України, як забезпечувалося його право на захист, де і на якій підставі він знаходився чи утримувався з моменту вручення повідомлення про підозру 22 квітня 2022 року до моменту задоволення клопотання слідчим суддею про арешт. Звертає увагу, що в порушення вимог п.8 ч.2. ст. 291 КПК України в обвинувальному акті та вироку зазначені відомості щодо стягнень витрат не на залучення експерта, а на проведення експертиз, які відповідно до вимог ст. 15 закону України «Про судову експертизу» фінансуються з бюджету». Зазначає, що всупереч вимогам п.13 ч.1 ст. 7, ст. 20, п.2 ч.3 ст.42, ч.3 ст. 223 КПК України суд не роз`ясняв, не забезпечував і не контролював забезпечення права на захист на стадії досудового розслідування, в результаті чого не надано оцінки чисельним порушенням прав ОСОБА_7 на відвід всіх учасників групи прокурорів, всіх учасників слідчої групи, експертів, експертної установи, право ставити питання при призначенні та проведенні експертиз, брати участь у введенні процесуальних дій, право подавати при цьому свої зауваження та заперечення, бути присутнім під час проведення судової експертизи, отримувати роз`яснення, а також пам`ятку про права та обов`язки одночасно із врученням обвинувачення, перевірки законності затримання, належну правову процедуру, об`єктивне та неупереджене слідство та суд, належну оцінку доказів тощо. Звертає увагу, що суд не з`ясовував дотримання строків досудового розслідування, повноважень слідчих, прокурорів, відкриття стороні захисту всіх матеріалів кримінального провадження тощо.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, судовий розгляд за провадженням проведено неповно є необгрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково та вказав, що на початку травня його знайомі запропонували йому приєднатися до них у так зване ополчення, козаче. Оскільки він працював охоронцем в ТРЦ «Джаз» подобово, тому у вільний від роботи час він декілька разів приходив на блокпости, де була козача гвардія під керівництвом ОСОБА_9 , а саме по АДРЕСА_2 . Його функції зводилися до регулювання транспорту, який проходив через блокпост. Йому видали одяг камуфляжний, а також знаки розрізнення георгієвську стрічку. Зброї у нього не було. Щодо одягу, то на його переконання, це звичайний камуфляжний одяг, наприклад для рибацтва, який також є у нього вдома. Одного разу за пропозицією своїх знайомих він був присутнім на похоронах учасників НЗФ, які загинули в боях біля м.Рубіжного. Також додав, що за участь у цих формуваннях йому ніхто не платив, так само як і будь-якому іншому учаснику.

Разом з тим, незважаючи на часткове визнання своєї винуватості обвинуваченим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у кримінально-караних діяннях зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили його винуватість; протоколами пред`явлення особи для впізнання, огляду матеріалів у мережі Інтернет, огляду предметів, висновками судових експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_10 , який в суді першої інстанції пояснив, що він раніше судимий за ч. 2 ст. 260 КК України, оскільки брав участь у незаконних збройних формуваннях на території м.Сєвєродорнецька у 2014 році. Знає особисто в обличчя ОСОБА_12 , був у підпорядкуванні ОСОБА_13 в м. Сєвєродорнецьку, перебував в ополченні. В період з весни до літа 2014 року бачив декілька разів ОСОБА_7 в ДІАП на шикуванні, у того, як і у більшості учасників, були знаки розрізнення, а саме георгієвська стрічка. Він був зі зброєю. Шикування було не кожного дня, у вечері. На цих зборах учасникам формування доносили якусь інформацію, потім вони їхали на блок-пости. Що він робив, йому (свідку) не відомо. Бачив його також влітку біля БТР. В заходах по похованню він ОСОБА_7 не бачив, а бачив його лише на фото із цих заходів.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_11 , який під час допиту повідомив, що у 2016 році він був засуджений Лисичанським міським судом Луганської області за участь у незаконно збройному формуванні, яке було створено та дислокувалося на території Луганської області, тобто НЗФ ЛНР, а саме, до лав т.зв. «Ополчення», у період з травня до 24 липня 2014 року, у тому числі й у м.Лисичанську. Здебільшого він ніс службу на блок-посту, який розташовувався на виїзді з м.Лисичанська у напрямку АДРЕСА_3 . У квітні 2022 року він був допитаний співробітниками СБУ Луганської області за обставинами участі у НЗФ у 2014 році та також щодо осіб, які також, окрім нього, входили до складу НЗФ. Співробітниками СБУ йому були надані фотографії чоловіків, які можуть бути причетними до участі у НЗФ у 2014 році на території Луганської області, серед фотографій чоловіків, які йому пред`явили, він впізнав ОСОБА_7 , якого він бачив кілька разів на території Луганської області у травні 2014 року серед т.зв. «ополченців», той був одягнений у військову форму зеленого кольору з георгіївською стрічкою, яка була у нього на одязі, а саме на грудях, та на зброї, яка була при ньому, а саме автоматі Калашнікова. ОСОБА_7 пропонував йому поїхати на похорон учасників НЗФ, які загинули в боях біля м.Рубіжного Луганської області, але тоді за сімейними обставинами у нього не вийшло. ОСОБА_7 він також бачив вже згодом на відео, на яке випадково натрапив на Ютюб каналі, на якому показували, як ховали загиблих із «козачого полку», так званих «дремівців». Потім, через тиждень після так званого похорону, він бачив ОСОБА_7 , коли той проїжджав машиною через блок-пост, який розташовувався на виїзді з м.Сєвєродонецька у бік м.Лисичанська Луганської області, на якому на той момент ніс службу. Тоді ОСОБА_14 був не один у машині, а разом із такими ж, як і він. Також у військовій формі, зі зброєю та георгіївськими стрічками. У період із травня по липень 2014 року, точно не пам`ятає, бачив ОСОБА_7 біля будівлі ДІАП у районі ринку в м.Сєвєродонецьку, де він стояв в оточенні «ополченців», вони були одягнені у військову форму, характерну для учасників незаконного збройного формування, а на одязі та на автоматі в них були георгіївські стрічки.

Апеляційний суд вважає, що показання свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, - часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині, про що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

При цьому, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 дійсно, як зазначає в апеляційній скарзі захисник, раніше судимі за ч. 2 ст. 260 КК України за фактами участі в НЗФ у 2014 році у містах Сєвєродонецьку та Лисичанську Луганської області, що не заперечувалось останніми під час допиту та було відомо суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, разом з тим на час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_7 свідки вже відбули призначені за вчинення вказаних злочинів покарання, після повномасштабного вторгнення РФ виїхали з Луганської області та зареєстровані в різних областях України як внутрішньо переміщені особи, що ставить під сумнів будь-який нагляд та/або контроль чи вплив зі сторони правоохоронних органів держави у відношенні них.

Крім того, показання вказаних свідків об`єктивно підтверджені наступними письмовими доказами, дослідженими у суді першої інстанції.

Так, суд першої інстанції обгрунтовано послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 на повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення № 78/3/32-191 від 16 квітня 2022 року та рапорт начальника Сєвєродонецького РВ 3 управління (з дислокацією у м.Сєвєродонецьку Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях , відповідно до яких 15 квітня 2022 року було виявлено участь ОСОБА_7 у НЗФ т.зв.«ЛНР».

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на протоколи пред`явлення особи для впізнання від 17 квітня 2022 року, 18 квітня 2022 року та 10 травня 2022 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 впізнали ОСОБА_7 як особу, яка була членом непередбачених законом збройних формувань, якого вони бачили навесні-влітку 2014 року.

При цьому, доводи захисника про те, що суд першої інстанції не встановив вмотивування органом досудового розслідування необхідності проведення впізнання за фотознімками, а не безпосередньо, не заслуговують на увагу, оскільки положення ч. 6 ст. 228 КПК України у разі необхідності дозволяють провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах 1, 2 вказаної статті, незалежно від наявності реальної можливості пред`явити для впізнання саму особу. Законодавством не передбачено необхідності обґрунтування та вмотивування слідчим проведення впізнання за фотознімками, а процесуальний закон не забороняє проведення впізнання в разі особистого знайомства з особою, яка впізнає. Аналогічні висновки були зроблені Об`єднаного палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2023 року у справі №208/2160/18.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано протоколи оглядів матеріалів у мережі Інтернет за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від 17 квітня 2022 року та від 10 травня 2022 року з фототаблицями та відеозаписами їх допитів, оглянутих в судовому засіданні, на яких зафіксовано, як свідки впізнають багатьох осіб, яких знають як членів підрозділу так званого «ополчения», який діяв на території м.Сєвєродонецька, у тому числі ОСОБА_7 та керівника так званого «ополчения» в м. Сєвєродонецьку. Крім того, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 зазначили, що їм відомі події, що зафіксовані на відеозаписі, а саме, що у травні 2014 року в районі м. Рубіжне відбувся бій між НЗФ та підрозділами ЗС України, за результатом якого були вбиті члени НЗФ, у зв`язку з чим за вказівкою керівництва підрозділів НЗФ, що брали участь у вказаному бойовому зіткненні, особовий склад цих підрозділів поїхав на поховання до Кадіївки (м. Стаханова) Луганської області. А свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_15 впізнали ОСОБА_7 серед осіб у військовій формі одягу, які стоять в строю.

При цьому доводи захисника про невідповідність протоколів оглядів глобальної мережі Інтернет вимогам ст. 84 КПК України, є необгрунтованими, оскільки вказані протоколи було складено уповноваженою особою у відповідності та в порядку, передбаченому КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення на підставі ст.ст. 237, 264 КПК України.

Також судом досліджено та наведено у вироку дані, що містяться у протоколах оглядів предметів від 04 травня 2022 року та від 05 травня 2022 року з скріншотами та відеозаписами, долученими до них, продемонстрованими в судовому засіданні, в ході проведення яких в мережі Інтернет за посиланням: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було оглянуто публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », на якій маються відомості про те, що ОСОБА_7 є учасником незаконного збройного формування та приймав участь у злочинній діяльності збройного формування «Армія ЮгоВостока» на території м.Сєвєродонецька Луганської області весною та влітку 2014 року, а також було оглянуто публікацію на Інтернет-сторінці (ресурс Youtube) під назвою ІНФОРМАЦІЯ_4 . Траурная процессия», де в приміщенні зафіксовано процес прощання із загиблими особами, було зафіксовано чоловіка, одягненого у військову форму, на лівому погоні форми якого мається георгіївська стрічка, крім того у цьому же пагоні у цієї особи перебуває берет чорного кольору, зазначена особа зовнішньо схожа на ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції обгрунтовано як на доказ винуватості ОСОБА_7 послався на дані, що містяться у висновку експерта від 17 травня 2022 року № 52, відповідно до якого зображення чоловіка у військовій формі одягу, що містяться у відеозаписі, розміщеному в електронному файлі під назвою: «Вечная пам`ять героям Стаханова. Траурная процесия» при показниках індекатору відліку часу програми відеовідтворення (відеоплеєра) у період часу 00:02:48-00:02:51; 00:03:17-00:03:27; 00:05:45-00:06:00 (зазначена особа позначена стрілками чорного кольору на скріншотах безпосередньо у протоколі огляду предмету від 05 травня 2022 року, як особа, яка може бути зовнішньо схожа на ОСОБА_7 ) умовно придатні для проведення портретного ідентифікаційного дослідження за ознаками зовнішності. У відеозаписі, розміщеному в електронному файлі під назвою «Вечная пам`ять героям Стаханова. Траурная процесия», при показниках індикатору відліку часу програми відео відтворення (відеплеєра) у період часу: 00:02:48-00:02:51; 00:03:17-00:03:27; 00:05:45-00:06:00 (зазначена особа позначена стрілками чорного кольору на скріншотах безпосередньо у протоколі огляду предмету від 05 травня 2022 року, як особа, яка може бути зовнішньо схожа на ОСОБА_7 ) та на фотозображенні у паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , наданому на дослідження у якості порівняльного матеріалу, ймовірно, зображена одна й та сама особа.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо не надання стороною обвинувачення жодного доказу, який би беззаперечно вказував на факти, викладені в обвинувальному акті, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.

При цьому, всі фактичні дані у цьому провадженні, що досліджені судом, отримані стороною обвинувачення із застосуванням належної правової процедури, виходять із належних процесуальних джерел, зібрані уповноваженими суб`єктами і у належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав.

Надаючи оцінку апеляційним доводам сторони захисту про невідповідність висунутого ОСОБА_7 органом досудового розслідування та визнаного судом першої інстанції доведеним обвинувачення за ч. 2 ст. 260 КК України вимогам КПК України, а саме незрозумілість висунутого обвинувачення та відсутність у ньому зазначення мотиву дій обвинуваченого, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Зазначені вимоги закону, на переконання апеляційного суду, стороною обвинувачення було дотримано.

Відповідно до п.13. ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Європейський суд з прав людини зазначив, що: "Обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту» (справа "Маттоціа проти Італії").

Вище вказане узгоджується і з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 листопада 2022 року у справі № 461/7741/16-к.

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту згідно ст. 337 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Апеляційним судом встановлено, що викладене судом формулювання обвинувачення відповідає формулюванню обвинувачення, яке міститься в обвинувальному акті, при цьому в самому обвинувальному акті зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в ч.2 ст.291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам вищезазначеної статті КПК України, так як слідчий з достатньою повнотою відобразив фактичні обставини кримінального правопорушення, які вважав встановленими, його правову кваліфікацію з посиланням на положення КК України, сформулював обвинувачення, яке є зрозумілим та містить дані про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.260 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , в тому числі час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення.

Так, в обвинувальному акті та формулюванні обвинувачення чітко вказано, що ОСОБА_7 з кінця травня 2014 року до кінця липня 2014 року, перебуваючи в м.Сєвєродонецьку Луганської області, як учасник НЗФ «ЛНР», реалізовував функції, які забезпечували стійкість псевдодержавного утворення «ЛНР», створював безпечні умови для функціонування його «органів влади», а саме забезпечував діяльність та функціонування підрозділу НЗФ «ЛНР» під командуванням ОСОБА_9 , маючи за мету участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Встановлення змісту конкретних завдань вищого керівництва, які виконував ОСОБА_7 , так само як і чи були досягнуті мета і цілі збройного опору, не вимагається при доведенні вини особи за інкримінованою йому статтею КК України.

Крім того апеляційний суд враховує, що в силу положень ст. 314 КПК України сторона захисту мала можливість заявити клопотання про незрозумілість та неконкретність такого обвинувачення під час підготовчого провадження у суді, проте таке питання не піднімала.

Всі досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так і у їх сукупність, підтверджують обставини, що регламентовані ст.91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому діянь, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованого ОСОБА_7 у даному провадженні кримінального правопорушення.

Позиція сторони захисту щодо невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, була предметом розгляду суду першої інстанції та обгрунтовано розцінена судом як бажання обвинуваченого ввести суд в оману стосовно фактичних обставин з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Констатуючи це, суд апеляційної інстанції виходить із того, що під час судового розгляду судом було безпосередньо досліджено всі докази, які надані сторонами кримінального провадження та оцінено відповідно до ст. 94 КПК України.

Так, в ході судового розгляду від учасників судового провадження не надходило клопотань про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин провадження, зокрема, щодо ролі ОСОБА_9 в складі НЗФ «ЛНР».

Разом з тим, ОСОБА_9 - військовий діяч самопроголошеної ЛНР, козачий отаман та один з командирів озброєного формування «Козача національна гвардія Всевеликого війська Донського», командир 6-го окремого мотострілкового козачого полку ім. М.І. Платова Народної Міліції т.зв. ЛНР, про що в матеріалах кримінального провадження міститься протокол огляду інтернет сторінки Wikipedia від 14 травня 2022 року, який було досліджено судом першої інстанції.

Також, вказаний 6-й окремий мотострілецький козачий полк ім. М.І. Платова це збройне формування, що входить до складу 2-го армійського корпусу військ РФ на Донбасі, формально знаходиться у підпорядкуванні організації т.зв. ЛНР, бере участь у російсько-українській війні з 2014 року та брало участь у Війні на сході України, що підтверджується наявним в матеріалах кримінального провадження протоколом огляду інтернет сторінки Wikipedia від 16 травня 2022 року.

Викладене спростовує доводи сторони захисту про відсутність в матеріалах провадження доказів та не встановлення належним чином судом фактів та обставин, а саме: хто такий ОСОБА_9 , чим підтверджені його повноваження та призначення на посаду командира підрозділу, що ця особа діяла не за власною ініціативою, а була у складі підрозділу НЗФ ЛНР, тощо.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що у обвинуваченого не було зброї, та дана обставина не стверджується в обвинувальному акті, а тому сумнівним виглядає можливість його участі у збройному формуванні.

Як слідує з обвинувального акту та оскаржуваного вироку суду ОСОБА_7 інкриміновано участь у діяльності непередбаченого законом збройного формування.

Згідно ч. 2 примітки до ст. 260 КК України під збройними формуваннями слід розуміти воєнізовані групи, які незаконно мають на озброєнні придатну для використання вогнепальну, вибухову чи іншу зброю.

Диспозиція ч. 2 ст. 260 КК України передбачає, що кримінальній відповідальності підлягають особи, причетні до створення не передбачених законом збройних формувань або участь у їх діяльності.

Однак, в указаній диспозиції відсутні будь-які посилання про наявність зброї/боєприпасів у окремих її учасників, що свідчить про кримінальну караність самого факту створення не передбачених законом збройних формувань або участь у їх діяльності.

Крім того, стороною обвинувачення ОСОБА_7 не інкриміновано зберігання зброї під час перебування в НЗФ «ЛНР».

Разом з тим, згідно показів свідка ОСОБА_10 , допитаного у суді першої інстанції, останній бачив декілька разів обвинуваченого ОСОБА_7 на території ДІАП на шикуванні, у якого, як і у більшості учасників НЗФ, були знаки розрізнення, георгіївська стрічка та зброя.

Доводи захисника про те, що у вступній промові прокурора не було клопотань про допит свідків та дослідження доказів, а тому суд незаконно здійснив допит свідків та дослідження доказів, є безпідставними, оскільки як слідує з матеріалів провадження та технічних записів судових засідань, під час підготовчого судового засідання клопотань від учасників судового провадження про здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту під час судового засідання не надходило та в подальшому сторони відмовилися від проголошення вступних промов, у зв`язку з чим судом відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК України було визначено обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

Що стосується посилань захисника на те, що судом не було з`ясовано коли, ким, як і при яких обставинах ОСОБА_7 був затриманий, як і коли опинився на підконтрольній України території, а також щодо забезпечення його права на захист, слід зазначити, що під час розгляду провадження у суді першої інстанції вказані обставини стороною захисту під сумнів не ставились та не оспорювались.

В запереченнях до апеляційної скарги прокурор вказує, що після деокупації м.Сєвєродонецька у 2014 році ОСОБА_7 покинув лави НЗФ та продовжив мешкати у м.Сєвєродонецьку, яке після початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну піддавалось постійним обстрілам та руйнуванням, а 22 квітня 2022 року органом досудового розслідування було з`ясовано місце знаходження ОСОБА_7 у м. Дніпрі та, встановивши наявність достатніх доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до ст.ст. 42, 276, 277, 278, 279 КПК України повідомлено останнього про те, що він обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України. В подальшому ОСОБА_7 вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке спрямовано на розгляд до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, який 25 квітня 2022 року виніс ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 . При цьому в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_7 не затримувався.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, повідомленням про підозру від 22 квітня 2022 року, яке містить підпис обвинуваченого про його отримання та ознайомлення з пам`яткою про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, заявою ОСОБА_7 від 22 квітня 2022 року, написаною власноручно, відповідно до якого останній не потребує захисника, клопотанням старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Луганській області від 22 квітня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_7 та копією ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2022 року про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, в подальшому за дорученням слідчого в ОВС СУ ГУНП в Луганській області від 25 квітня 2022 року Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області було видано доручення від 25 квітня 2022 року №004-40000568 про надання правової допомоги ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_18 , який в подальшому як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження у суді першої інстанції здійснював захист ОСОБА_7 , приймав участь у всіх слідчих діях, які проводились за участю останнього, а також у судових засіданнях у суді першої інстанції, подавав клопотання, висловлював позицію сторони захисту під час судового розгляду та у судових дебатах. При цьому в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б вказували на неналежне виконання адвокатом ОСОБА_18 своїх обов`язків щодо захисту ОСОБА_7 , що свідчило б про порушення права на захист останнього.

Всупереч твердженням захисника в апеляційній скарзі на етапі досудового розслідування були дотримані строки досудового розслідування, визначені п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, оскільки як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 22 квітня 2022 року, а 15 червня 2022 року досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено та спрямовано обвинувальний акт до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області для здійснення судового розгляду.

При цьому, хоча захисник в апеляційній скарзі і зазначає про порушення строків досудового розслідування, разом з тим не вказує, які саме конкретно строки було порушено.

Також не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що провадження здійснювалось неповноважними слідчими та прокурорами, оскільки після початку досудового розслідування в порядку ст. 39 КПК України призначено групу слідчих, які здійснювали досудове розслідування, та в порядку ст. 37 КПК України призначено групу прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та підтримували публічне обвинувачення, про що в матеріалах провадження наявні відповідні постанови.

Крім того, в матеріалах провадження наявний протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 15 червня 2022 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_18 були ознайомлені з матеріалами кримінального провадження, жодних заперечень чи зауважень не мали, що підтверджується підписами останніх у відповідних графах протоколу.

В матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження наявності порушень прав ОСОБА_7 на відвід всіх учасників групи прокурорів, всіх учасників слідчої групи, експертів, експертної установи, право ставити питання при призначенні та проведенні експертиз, брати участь у веденні процесуальних дій, право подавати при цьому свої зауваження та заперечення, бути присутнім під час проведення судової експертизи, отримувати роз`яснення, а також пам`ятку про права та обов`язки одночасно із врученням обвинувачення, перевірки законності затримання, належну правову процедуру, об`єктивне та неупереджене слідство та суд, належну оцінку доказів тощо.

З матеріалів провадження слідує, що як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження у суді першої інстанції ОСОБА_7 жодних клопотань про участь у проведенні процесуальних дій чи про бажання бути присутнім під час проведення судової експертизи, скарг чи зауважень на дії чи бездіяльність органів досудового розслідування не подавав.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

З урахуванням викладеного, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, врахувавши наведені правові позиції, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 260КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

При цьому всупереч доводам в апеляційній скарзі захисника суд першої інстанції надав оцінку показанням як обвинуваченого, так і свідків, з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку з іншими доказами по провадженню.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої захисником не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, на чому наполягає в апеляційній скарзі захисник.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також встановив відсутність обставин, що помякшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює охоронцем ТРЦ Джаз, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність негативної характеристики, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі без конфіскації майна в межах санкції ч. 2 ст. 260 КК України.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що посилання сторони захисту на наявність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як його щире каяття, є необґрунтованими. Так, щире каяття, як зазначено у постанові ВС від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19, це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Висновок про щирість каяття не можна робити лише на підставі голослівної заяви обвинуваченого у судовому засіданні, оскільки основним проявом щирого каяття визначається повне визнання винною особою своєї вини, а якщо особа приховує істотні обставини вчиненого нею злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Однак з матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, посилаючись, у тому числі, на неправдиві показання певних свідків про подію злочину, тобто не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на часткове визнання своєї винуватості, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

При цьому, під час апеляційного перегляду обвинувачений свою винуватість у вчиненому в повному обсязі не визнав та наполягав на передачі його для обміну як військовополоненого до РФ, що на переконання апеляційного суду спростовує посилання захисника на щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому.

Доводи захисника про наявність сукупності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: дуже короткий строк перебування обвинуваченого у формуванні; його добровільне припинення такої діяльності; не участь обвинуваченого в будь-якій діяльності проти України протягом 9 років збройної агресії в умовах, коли згідно публічної інформації в так званих ДНР та ЛНР примусили майже все чоловіче населення воювати проти України; події в 2014 році та обмаль інформації у громадян; значний час, що пройшов з моменту інкримінованих дій; наявність українського паспорту та відсутність паспортів т.зв. ДНР, ЛНР чи РФ; виїзд обвинуваченого з непідконтрольної Україні території; його молодий вік, відсутність судимостей, задовільна характеристика, не заслуговують на увагу.

Так, згідно ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

З огляду на зазначені вище положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На переконання апеляційного суду вказані захисником обставини з огляду на ступінь тяжкості та обставини кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене ОСОБА_7 судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 менш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 менш суворого покарання, про що наполягав в апеляційній скарзі захисник.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника про порушення органом досудового розслідування судом вимог п. 8 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме зазначення про стягнення витрат не на залучення експерта, а на проведення експертиз, оскільки вказані обставини спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4