Дата документу 11.01.2024 Справа № 335/3005/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3005/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/275/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровське Луганської області, який є громадянином України, має вищу освіту, одружений, не працює, є пенсіонером, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Потерпіла ОСОБА_10 та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано невинуватим та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні щодо неї злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому максимальне покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги потерпіла зазначає, що вина ОСОБА_6 , попри заперечення останнім своєї вини, підтверджена рядом судових експертиз, що цілком узгоджується з її показаннями, наданими в судовому засіданні.

Так, згідно з висновком експерта Запорізького обласного бюро судово- медичної експертизи № 1411 від 26 травня 2008 року, потерпіла отримала тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, не небезпечне для життя, однак таке, що потягло тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Це ушкодження виникло від дії тупих предметів та могло виникнути від ударів від виступаючої частини автомобіля, що рухався, з наступним падінням потерпілої на дорогу. Давність виникнення ушкоджень не суперечить строку, зазначеному потерпілою.

Згідно з висновком експерта криміналістичної експертизи № 17 від 07 березня 2009 року, пара взуття (жіночі півчобітки 38 розміру), яка була вилучена11 лютого 2009 року у потерпілої, має механічні пошкодження, не пов`язані з фізичним зносом взуття, що виникли в процесі експлуатації, а саме на зовнішній боковій поверхні взуття на праву ногу мається два механічні пошкодження, одне з яких - поверхове наскрізне; на внутрішній боковій поверхні взуття на ліву ногу мається одне наскрізне. Дані пошкодження могли виникнути внаслідок динамічного контакту о тверду жорстку поверхню слідоутворюючого предмета.

Відповідно до висновку експерта автотехнічної експертизи від 28 травня 2008 року № 316, дії водія автомобіля «Фольксваген Пасат» ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку із подією даної ДТП.

Суд безпідставно не взяв до уваги висновок 346/6316-КЗ/2009 від 02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи як недопустимий доказ у справі, який отриманий з порушенням вимог КПК України.

При цьому, суд зазначив, що отримані після винесення прокурором Комунарського району м. Запоріжжя 15 квітня 2009 року постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 є недопустимими та, що подальше внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення є незаконним.

В той же час, відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесено саме за фактом вчинення злочину, а не щодо ОСОБА_6 , що не порушує п.3 р.11 «Перехідні положення» КПК України.

Постанова прокурора Комунарського району м. Запоріжжя про закриття кримінальної справи від 15 квітня 2009 року в подальшому скасована постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Потерпіла зауважує на тому, що після закриття кримінального провадження прокурором Комунарського району м. Запоріжжя 15 квітня 2009 року щодо ОСОБА_6 продовжувало своє існування кримінальне провадження за фактом ДТП.

Саме висновок 346/6316-КЗ/2009 від 02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, виконаний експертами Харківського НДІСЕ ім. засл. професора Н.С. Бокаріуса, найбільш повно висвітлює механізм ДТП та утворення у потерпілої тілесних ушкоджень, усуваючи протиріччя між висновками судово-медичної експертизи № 1411 від 26 травня 2008 року, автотехнічної експертизи від 28 травня 2008 року № 316, криміналістичної експертизи №17 від 07 березня 2009 року з одного боку та експертів комплексної судової медично-автотехнічної експертизи 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року з іншого боку.

Зокрема, цим висновком спростовуються твердження експертів Запорізького НДЕКЦ про наявність у потерпілої остеопорозу та можливості утворення переломів за рахунок падіння з висоти власного зросту без прикладення сил ззовні.

Таким чином, суд неправильно застосував норми кримінального процесуального закону щодо визначення допустимості доказів, не взяв до уваги висновок №346/6316-КЗ/2009 від 02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, що мало наслідком невідповідність висновків суду обставинам справи та перешкодило ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 4 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд, приймаючи рішення про виправдування ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, зазначив, що на день внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0004325 19 листопада 2013 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, вручення ОСОБА_6 06 січня 2017 року повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, затвердження 28 лютого 2017 року обвинувального акта щодо ОСОБА_6 і направлення його до суду 01 березня 2017 року, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за фактом порушення ним 15 лютого 2007 року Правил дорожнього руху, які спричинили потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження, була закрита, у встановленому діючим на той час законом порядку, постановою прокурора Комунарського району м. Запоріжжя, ще 15 квітня 2009 року.

Однак, посилання суду на неможливість проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню з огляду на не скасовану постанову прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від15 квітня 2009 року, на думку прокурора є неправильним.

З огляду на приписи ст. 284 КПК України, наявність постанови прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року не є перешкодою для реєстрації кримінального провадження та проведення у ньому досудового розслідування.

Ухвалюючи рішення про виправдання обвинуваченого, суд першої інстанції виходив з того, що поза розумним сумнівом стороною обвинувачення не доведено, що водій ОСОБА_6 , керуючи 15 лютого 2007 року транспортним засобом - автомобілем «Фольксваген Пассат», допустив порушення п.10.1. Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода, внаслідок чого у потерпілої виникли тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, і що виникнення вказаних тілесних ушкоджень знаходиться у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.

Однак, прокурор вважає, що вина ОСОБА_6 підтверджена рядом судових експертиз.

Також, суд безпідставно не взяв до уваги висновок 346/6316-КЗ/2009 від02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи як недопустимий доказ у провадженні, який отриманий з порушенням вимог КПК України.

При цьому, суд зазначив, що отримані після винесення прокурором Комунарського району м. Запоріжжя 15 квітня 2009 року постанови про закриття кримінального провадження щодо особи докази є недопустимими та, що подальше внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення є незаконним.

Відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесено саме за фактом вчинення злочину, а не щодо ОСОБА_6 , що не порушує п.3 р.11 «Перехідні положення» КПК України.

Крім того, постанова прокурора Комунарського району м. Запоріжжя про закриття кримінальної справи від 15 квітня 2009 року в подальшому скасована постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2017 року, у якій вказано на суперечність висновків викладених у постанові прокурора.

Висновок експерта № 346/6316-КЗ/2009 від 02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, вказує на механізм дорожньо-транспортної пригоди та утворення у потерпілої ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, усуваючи протиріччя між висновками судово-медичної експертизи № 1411 від 26 травня 2008 року, автотехнічної експертизи від 28 травня 2008 року № 316, криміналістичної експертизи № 17 від 07 березня 2009 року з одного боку, та експертів комплексної судової медично-автотехнічної експертизи ПО/к-44/09 від 15 квітня 2009 року з іншого боку.

Таким чином, суд, ухвалюючи щодо ОСОБА_6 виправдувальний вирок, неправильно застосував норми кримінального процесуального закону щодо визначення допустимості доказів, та дійшов до необґрунтованого висновку про не підтвердження вини ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Підсумовуючи доводи апеляційної скарги, прокурор вважає, що вина ОСОБА_6 доведена у повному обсязі належними та допустимим доказами, які суд помилково та усупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність визнав недопустимими.

Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 15 лютого 2007 року, приблизно об 11 год. 40 хв., водій автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 , старший оперуповноважений в особливо важливих справах Східного спеціального міжрегіонального відділу Управління оперативних розробок при Департаменті Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України ОСОБА_6 , рухаючись зі сторони подвір`я будинку АДРЕСА_2 , виконуючи поворот ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, діючи в порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка в момент початку руху автомобіля знаходилась на проїжджій частині та рухалась у сторону будинку АДРЕСА_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку повторної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи від 11 квітня 2013 року, потерпілій ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого колінного суглоба у вигляді осколкового переламу зовнішнього мищелка великої гомілкової кістки з наявністю травматичного набряку м`яких тканин та крововиливу в даній області, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, а також крововилив в області правого гомілковостопного суглоба, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; прокурора та представника потерпілої, які підтримали апеляційні скарги; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

На думку колегії суддів, оскаржуваний вирок цим вимогам закону відповідає не в повній мірі через таке.

Так, суд першої інстанції ОСОБА_6 визнав невинуватим та виправдав на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

З вироку суду убачається, що підставою для прийняття такого рішення стали висновки суду про недопустимість здобутих стороною обвинувачення певних доказів, в т.ч. висновку експерта № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, висновку повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009 року, висновку експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року.

Вказані висновки суд обґрунтував тим, що певні докази були здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи на підставі постанови від 15 квітня 2009 року, яка винесена прокурором Комунарського району м.Запоріжжя і до моменту її скасування суддею, тобто з порушенням вимог КПК України.

З вироку суду убачається, що суд дійшов висновку про те, що решта доказів не доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_6 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Разом з цим, з вироку суду убачається, що суд не проаналізував належним чином досліджені докази та у вироку не навів переконливого обґрунтування своїх висновків.

Так, згідно з матеріалами провадження, постановою прокурора від 12 травня 2008 року було порушено кримінальну справу за фактом порушення 15 лютого 2007 року правил безпеки дорожнього руху, які спричинили ОСОБА_10 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

При цьому, пунктом 3 розділу 11 «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачено, що заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом і по яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, 19 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004325, внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Як видно із витягу з кримінального провадження «0004325, 15 лютого 2007 року приблизно о 12:00 водій автомобіля «Фольксваген Пассат», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись з дворового під`їзду будинку АДРЕСА_3 , здійснюючи поворот ліворуч, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка в цей час перебігала проїжджу частину з права наліво по ходу руху вищевказаного автомобіля.

Тобто, відомості про кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні внесені до ЄРДР саме за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.285 КК України, а не щодо ОСОБА_6 .

У кримінальній справі за фактом порушення 15 лютого 2007 року правил безпеки дорожнього руху, які спричинили ОСОБА_10 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України були проведенні експертизи на підставі яких отримано висновки експертів № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, № 9048 від 12 жовтня 2009 року, № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року.

На викладене звернув увагу Верховний Суд в своїй постанові у цьому провадженні від 14 березня 2023 року, у якій також зазначив, що в матеріалах провадження міститься копія постанови Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17 березня 2017 року, якою було скасовано постанову прокурора Комунарського району м.Запоріжжя від 15 квітня 2009 року про закриття кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 за ст.286 КК України, та кримінальну справу направлено прокурору Запорізької області для відновлення слідства. Також, у цій постанові, зокрема було зазначено про суперечливість висновків, викладених у постанові прокурора від 15 квітня 2009 року.

Суд першої інстанції не послався у вироку на жодну норму закону, яка б забороняла органу досудового розслідування продовжувати слідство за фактом вчинення злочину та здобувати докази після закриття кримінальної справи щодо конкретної особи ОСОБА_6 .

В свою чергу, сторона обвинувачення вважає, що таких заборон кримінальне процесуальне законодавство не містить.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не перевірив належним чином вказані вище обставини та без наведення переконливого обґрунтування дійшов передчасного висновку про те, що докази, а саме висновки експертів № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, № 9048 від 12 жовтня 2009 року, № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року, були здобуті органом досудового розслідування з порушенням вимог КПК України.

Також, на думку колегії суддів суд першої інстанції не провів змістовного аналізу решти доказів, що містяться в матеріалах провадження, та також не навів переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні, інкримінованого йому кримінального правопорушення, не визнав та пояснив, що 15 лютого 2007 року, до обідньої перерви, він виїжджав зі стоянки, яка знаходиться по вул. 40 років Радянської України (теперішня назва вул. Незалежної України), та здійснював поворот ліворуч, видимість була нормальною. Швидкість руху транспортного засобу була не швидкою, оскільки він тільки розпочинав рух. Потерпіла перебувала на зеленій зоні, а після того, як він почав здійснювати поворот ліворуч, вона розпочала рух, вийшла на дорогу, коли він її побачив, то одразу загальмував, наїзд на неї він не здійснював, пішохід самостійно торкнулася передньої частини бамперу його транспортного засобу, а потім упала приблизно на відставні 1,5 м. На транспортному засобі будь-які пошкодження були відсутні, лишився лише слід від рук потерпілої. Він вийшов із машини, у цей час ОСОБА_10 лежала на дорозі та розмовляла по телефону, про наявність у неї тілесних ушкоджень нічого не казала.

В свою чергу потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що 15 лютого 2007 року об 11 год. 30 хв. в районі алеї Слави, перпендикулярно вул. 40 років Радянської України (наразі назва вул. Незалежної України), навпроти будинків 39, 39-а, вона стояла на перехресті, де були відсутні світлофор, дорожні знаки та дорожня розмітка, та бачила, що на протилежній стороні, при заїзді у двір, біля Індустріального банку, на відстані 5 м від неї стояв автомобіль «Фольксваген» світлого кольору, який був припаркований перпендикулярно дорозі. Задля того, щоб перейти проїжджу частину, вона подивилась по сторонам, та побачила, що автомобілів немає. Вона та водій вищевказаного транспортного засобу бачили один одного, водій махнув їй рукою, та вона вважала, що він надав їй можливість перейти дорогу, вона почала переходити дорогу, при цьому інших автомобілів на проїжджій частині не було, у той час коли вона була на середині дороги і дивилась у правий бік, її збив вказаний транспортний засіб, який рухався зліва від неї та різко загальмував, у зв`язку із чим вона впала лицем на капот, її перевернуло навколо своєї осі, декілька разів розвернуло, та вона відлетіла. Зазначила, що вона не розуміла, що відбувається, була в шоковому стані, удар був неймовірної сили, та прийшовся на ноги, а коли вона впала, то відчула, що все тіло забито. Коли вона прийшла до тями, то побачила, що водій вийшов з транспортного засобу та почав розмовляти по мобільному телефону, його розмова продовжувалась 20 хвилин, вона просила його викликати швидку медичну допомогу, однак він не викликав швидку, після чого вона самостійно викликала швидку медичну допомогу, на місце події прийшла її колега та вони разом поїхали до лікарні на автомобілі швидкої допомоги, який приїхав на місце події. Повідомила, що коли вона перебувала у лікарні до неї приходив обвинувачений ОСОБА_11 , після ДТП вона була нетранспортабельна, а коли її виписали з лікарні, пересувалась на милицях.

З вироку суду убачається, що суд відкинув показання потерпілої та прийняв версію обвинуваченого, пославшись на висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року.

В той же час, суд не обґрунтував належним чином у вироку, чому не прийняв акт судово-медичного дослідження № 1866 від 10 липня 2007 року, складеного Запорізьким обласним бюро судово-медичної експертизи, та Висновок експерта Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи № 1411 від 24 червня 2008 року, згідно з якими виявлені у потерпілої пошкодження виникли від дії тупих предметів та могли виникнути від ударів від виступаючих частин автомобіля, що рухався, з наступним падінням потерпілої на дорогу. Давність виникнення ушкоджень не суперечить строку, зазначеному потерпілою.

Також не надано судом оцінки і висновку експерта криміналістичної експертизи № 17 від 07 березня 2009 року, згідно з яким пара (жіночі півчобітки 38 розміру), вилучені 11 лютого 2009 року у ОСОБА_10 , мають механічні пошкодження, не пов`язані з фізичним зносом взуття, що виникли в процесі експлуатації, а саме: на зовнішній боковій поверхні взуття на праву ногу маються два механічні пошкодження, перше поверхове наскрізне, і на внутрішній боковій поверхні взуття на ліву ногу, мається одне наскрізне. Дані пошкодження могли виникнути внаслідок динамічного контакту о тверду жорстку поверхню слідоутворюючого предмета.

На викладене обґрунтовано звертає увагу потерпіла в апеляційній скарзі.

Суд надав перевагу висновку комплексної судової медично-автотехнічної експертизи за матеріалами справи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року та відкинув в якості доказу висновок експерта автотехнічної експертизи від 28 травня 2008 року № 316, зазначивши у вироку, що цей висновок ґрунтується лише на вихідних даних, які зазначені слідчим у постанові про призначення автотехнічної експертизи від 19 травня 2008 року.

Разом з цим, суд не дійшов висновку про те, що вихідні дані, вказані в постанові слідчого про призначення зазначеної експертизи, були неправильними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок експерта автотехнічної експертизи від 28 травня 2008 року № 316 містить аналіз матеріалів кримінального провадження, в т.ч. даних з протоколу огляду місця події, схеми до нього, а також відповідні розрахунки.

Проте, вказаний висновок не був належним чином проаналізований судом у сукупності з іншими доказами.

В свою чергу, оригінал висновку комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року, який був прийнятий судом, в матеріалах провадження відсутній, а з наявної в цих матеріалах неналежним чином оформленої його копії убачається, що цей висновок зроблений лише по поясненням та показанням учасників процесу, медичної документації та окремих висновків експертів. Вихідних даних вказана копія висновку взагалі не містить, чому у вироку суду оцінки не надано.

Отже, з оскаржуваного вироку убачається, що суд дав вибіркову оцінку дослідженим доказам, що не узгоджується з вимогами ст.94 КПК України, відповідно до яких суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального законодавства є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок суду на підставі ст.ст.407, 409, 412 КПК України підлягає безумовному скасуванню.

Діючи в межах ст.404 КПК України, колегія суддів не може виправити вказані недоліки, оскільки для цього необхідно повторно дослідити всі обставини провадження та надані сторонами докази, проте відповідних клопотань сторонами не заявлено.

Враховуючи викладене, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в цій ухвалі апеляційного суду, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, мають ретельно перевірятись при новому розгляді.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 409, 412, 415КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано невинуватим та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4