ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/6980/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-сс/818/249/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: скарги в порядку ч.1 ст.206
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про відмову у відкритті провадження)

08 лютого 2024 року, суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_3 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 07.12.2023 року про відмову у задоволенні скарги, поданої в порядку ч.1 ст.206 КПК України, -

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до Харківського районного суду Харківської області зі скаргою, в якій заявник просив звільнити його з під варти, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його засуджено до довічного позбавлення волі; вважав своє тримання під вартою у період з 13.12.2016 по 02.12.2021 незаконним, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021, яким визнано неконституційними частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а також на рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2021 у справі «Сьомак та інші проти України», яким встановлено порушення статті 3 Конвенції, у тому числі щодо скаржника.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07.12.2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Таке судове рішення мотивовано тим, що ч.5 ст. 82 КК України передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання за умови виконання засудженим вимог, передбачених чинним КПК України щодо заміни покарання на більш м`яке. При цьому, підставами для звільнення засудженого від відбування покарання, відповідно до вимог ст. 152 КВК України є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом. Перелік підстав для звільнення засуджених від відбування покарання є вичерпним.

Оскільки засуджений ОСОБА_3 на вказані обставини не посилається, при цьому безпідставно вважає, що ухвалені рішення Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини з констатацією порушення статті 3 Конвенції є підставою для його звільнення від відбування покарання, а вирок щодо ОСОБА_3 не переглянутий з підстав і в порядку ст.459 КПК України за виключними обставинами, на даний час є чинним і підлягає обов`язковому виконанню, то підстави для задоволення скарги ОСОБА_3 відсутні.

При цьому, як вказано судом, ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, ухвалення рішення Конституційним Судом України, самі по собі, відповідно до закону, не є безпосередньою підставою для звільнення особи від відбування покарання, призначеного вироком суду, якщо в результаті такий вирок суду не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 07.12.2023 рок та звільнити його.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що у відкритті апеляційного провадження належить відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як зазначено у п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» : «право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави».

У кримінальному провадженні такі випадки врегульовані Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання апеляційної скарги на рішення слідчого судді, постановленого за наслідками розгляду скарги, заяви чи клопотання учасника кримінального провадження має відбуватись з дотриманням певних умов.

Статтею 392 КПК України передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, ст.ст.307, 309 КПК України визначено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування.

Ухвала слідчого судді щодо скарги на незаконне затримання особи, поданої в порядку ст. 206 КПК, апеляційному оскарженню не підлягає.

Такий висновок сформульовано у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 27 травня 2019 року у справі № 766/22242/17 (провадження № 51-7276кмо18), де наголошено, що оскільки ухвала слідчого судді щодо скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК, у переліку, передбаченому ст.309 КПК, відсутня, звернення до суду з апеляційною скаргою на таке рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Об`єднана палата зазначила, що на відміну від порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, передбаченого статтями 303-308 КПК, ст. 206 КПК встановлює загальні обов`язки судді щодо захисту прав, які в частині перевірки підстав позбавлення особи свободи реалізуються виключно у передбачений цією статтею спосіб. Стаття 206 КПК надає слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема наявності судового рішення та ін.) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено, або забезпечення проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу.

Таким чином, наведені вище положення ст. 206 КПК мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках. При цьому вказаний механізм не включає процедур оскарження рішень, дій чи бездіяльності працівників правоохоронних органів, пов`язаних із затриманням особи в порядку, передбаченому ст. 208 КПК, оскільки відповідні заперечення особа може висловити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу та/або під час підготовчого судового засідання й судового розгляду кримінального провадження по суті.

Схожа позиція викладено в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 1 липня 2019 року у справі № 461/3785/18 (провадження № 51-3211ск19).

Подібна позиція міститься в ухвалі колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 21 січня 2019 року у справі № 357/12544/18 (провадження № 51-173ск19), де зауважено, що ст. 206 КПК не містить посилання на те, що ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на незаконне перебування у місцях позбавлення волі та негайне звільнення особи з-під варти в порядку ст. 206 КПК може бути оскаржена в апеляційному порядку.

За таких обставин, відповідно до ч.4 ст.399 КПК України, ОСОБА_3 слід відмовити у відкритті провадження за його скаргою, оскільки апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Згідно ч.5 ст. 399 КПК України копія ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Керуючись ч.1 ст.9, ст.307, ст.309, 392, ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 07.12.2023 року.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала про відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку згідно до положень ст. ст. 424, 426 КПК України.

Суддя Харківського апеляційного суду ОСОБА_2