ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2906/23 Справа № 192/288/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_8 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000628, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області,

який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року у виді позбавлення волі на строк 2 місяці до покарання за цим вироком, та визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з 21 червня 2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у незакінченому замаху на втечу з місця позбавлення волі особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вчиненому за наступних обставин.

ОСОБА_7 , відбуваючи покарання в державній установі «Солонянська виправна колонія (№ 21)» на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року, згідно якого його засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, 22 грудня 2022 року приблизно о 03.10 год., перебуваючи на території державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)», що розташована за адресою: вул.Військове містечко, 37 с.Аполлонівка Солонянського району Дніпропетровської області, маючи умисел на таємне самовільне залишення місця позбавлення волі без належного на те дозволу та законних підстав, скориставшись темним часом доби та поганим освітленням охоронюваного периметру, з метою реалізації свого злочинного умислу шляхом перелазу перетнув три захисні охоронні огорожі ділянки № 7, в тому числі й основну огорожу охоронюваного периметру території державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)», однак вчинити всіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, а саме втечі з місць позбавлення волі, не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки того ж дня, 22 грудня 2022 року приблизно о 03.19 год. був затриманий працівниками державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)».

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року у виді позбавлення волі на строк 3 місяці до покарання за цим вироком, та визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців. Строк відбування покарання рахувати з 21 червня 2023 року. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що ОСОБА_7 за місцем відбування покарання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий за тяжкі злочини, вчинив злочин у місцях позбавлення волі у стані алкогольного сп`яніння, відсутні обставини, що пом`якшують покарання.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати і закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що ножиці, які були вилучені у ОСОБА_7 та на яких було встановлено сліди його пальців, не являються знаряддям інкримінованого йому злочину, оскільки не були використані ним для втечі. Вказує, що відповідно до пояснень обвинуваченого ці ножиці є його робочим інструментом та він завжди носить їх з собою. Вказує, що обвинувачений дійсно опинився у забороненій зоні, однак шукав вихід для повернення на територію колонії, для чого підходив до вишки спостереження з наміром покликати вартового. Звертає увагу, що обвинувачений неодноразово пояснював, що не мав наміру та умислу на втечу, мав бажання повернутись до колонії.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили задовольнити її в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, судовий розгляд за провадженням проведено неповно є необгрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що переліз через огорожу на територію забороненої зони з метою підібрати речі, які йому перекинули невідомі особи з іншого боку паркану, тобто з території за межами ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», та після перекидання яких в напрямку території ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)» він намагався повернутись на територію ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», але, оскільки не зміг цього зробити, був затриманий працівниками адміністрації колонії.

Разом з тим, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї винуватості, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у кримінально-караному діянні зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили його винуватість; протоколами огляду місця події, відеозаписами з захисних охоронних огорож ділянки №7, висновком експерта, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції вказував на обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме пояснив, що працює помічником начальника варти в державній установі «Солонянська виправна колонія (№ 21)», в грудні місяця 2022 року, точної дати він не пам`ятає, він був на чергуванні, приблизно з 03.15 год. в забороненій зоні на ділянці № 7 побачив засудженого ОСОБА_7 , якого було затримано та передано на контрольно-пропускний пункт, під час затримання було встановлено, що обвинувачений знаходився в стані алкогольного сп`яніння та намагався чинити опір, тому до нього було застосовано фізичну силу і одягнуто спецзасіб - кайданки.

Допитані в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили показання свідка ОСОБА_9 та надали аналогічні пояснення.

Апеляційний суд вважає, що показання свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, - часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Крім того, показання свідків, допитаних судом першої інстанції, об`єктивно підтверджені даними протоколів огляду місця події від 22 грудня 2022 року та 23 грудня 2022 року з фототаблицями, відповідно до яких предметом огляду була територія ділянки № 7 посту № 9 державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)», а також службове приміщення відділу моніторингу та відеозв`язку державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)», з якого було вилучено з жорсткого диску на електронний флеш носій «Kingston 32 GB» відеозапис з камер відеоспостереження.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на відеозапис з камер відеоспостереження зі службового приміщення відділу моніторингу та відеозв`язку державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)», що міститься на електронному флеш носії «Kingston 32 GB» та був переглянутий у судовому засіданні судом першої інстанції, на якому зафіксовано перетин ОСОБА_7 трьох захисних охоронних огорож ділянки №7, в тому числі й основної огорожі охоронюваного периметру території державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)», а також процедура затримання обвинуваченого працівниками установи.

Позиція сторони захисту щодо невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України, була предметом розгляду суду першої інстанції та обгрунтовано розцінена судом як бажання обвинуваченого ввести суд в оману стосовно фактичних обставин з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не мав умислу на втечу з місць позбавлення волі, тому що намагався повернутись на територію державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)», оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що обвинувачений перетнув частину паркану, який відгороджував межі території державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)», при цьому перебувати на території забороненої зони, де був затриманий обвинувачений, йому, як особі, яка відбуває покарання, заборонено.

Суд першої інстанції правильно констатував, що посилання обвинуваченого на те, що він мав бажання повернутись на територію державної установи«Солонянська виправна колонія (№21)», не свідчить про відсутність в нього умислу на втечу, оскільки кримінальне правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому має формальний склад і є закінченим з моменту незаконного залишення особою місця позбавлення волі, і бажання повернутись на територію на даний склад кримінального правопорушення не впливає. І враховуючи те, що обвинувачений не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, а саме не перетнув всіх смуг перешкод, дії обвинуваченого вірно кваліфіковано, як незакінчений замах.

Апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що той факт, що зі слів обвинуваченого він переліз через огорожу на територію забороненої зони з метою підібрати речі, які йому перекинули невідомі особи, та після перекидання яких в напрямку території колонії він намагався повернутись на територію установи відбування покарань, при цьому не використав наявні при ньому ножиці по металу для втечі, не свідчить про відсутність в останнього бажання втекти з колонії, оскільки його пасивна поведінка не свідчила про намагання виявити себе та повернутися до установи відбування покарання, оскільки його було виявлено внаслідок встановлення працівниками установи його перебування в забороненій зоні. Також, після виявлення ОСОБА_7 співробітниками установи виконання покарань останній відповідно до пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 чинив опір при затриманні, при цьому жодних речей, які ніби-то підібрав обвинувачений, при ньому виявлено не було.

Твердження захисника про те, що виявлені під час затримання ОСОБА_7 ножиці по металу є його робочим інструментом та він завжди носить їх з собою, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пояснень допитаних судом першої інстанції свідків положеннями Розділу VIII Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в установах виконання покарань, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 2016 року № 30/5, яка має гриф «ДСК», встановлена пряма заборона виносити робочий інвентар зі спеціально обладнаних для здійснення виробничої діяльності приміщень.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

З урахуванням викладеного, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, врахувавши наведені правові позиції, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 393 ККУкраїни, з чим погоджується і апеляційний суд.

Суд першої інстанції надав оцінку показанням як обвинуваченого, так і свідкам з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку з іншими доказами по провадженню.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України,та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі захисник.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також усі обставини провадження. Суд також встановив відсутність обставин, що помякшують покарання обвинуваченого, та визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем відбування покарання характеризується негативно, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із урахуванням вимог ст. 68 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 393 КК України.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 за місцем відбування покарання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий за тяжкі злочини, вчинив злочин у місцях позбавлення волі у стані алкогольного сп`яніння, відсутні обставини, що пом`якшують покарання, вже були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене ОСОБА_7 судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більшсуворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що наполягав в апеляційній скарзі прокурор.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Вирішуючи клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції виходить із наступного. Стаття 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Відповідно до статті 5 Конвенції нікого не може бути позбавлено свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.

Виходячи із конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу обвинуваченого, який після звільнення з місць позбавлення волі виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, а також не чинив спроби, спрямовані на:переховування від органів досудового розслідування та/або суду чи вчинення іншого кримінальне правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ст. 418 КПК України суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, а відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_8 залишити без зміни.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4