КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку затриманого ОСОБА_5 , із забороною розпорядження та користування, а саме на:

- мобільний телефон "Iphоne 13 Pro Max" IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою оператора "Київстар" НОМЕР_3 ,

- чорнові записи на 1 аркуші,

- дві картки Приватбанку "Універсальна" № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 ,

- посвідчення конгресу Київських азербайджанців, виданого на ім`я ОСОБА_5 ,

- посвідчення Спілки учасників АТО України САУ 2101, видане на ім`я ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, представник власника майна подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.

Мотивуючи вимоги своєї апеляційної скарги, вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт зазначає, що доступ до мобільного телефону власником не обмежувався, пароль для подолання систем логічного захисту надавався слідчому, отже арешт зазначеного майна прямо суперечить вимогам ст. 168 КПК України.

Крім того, жоден з доданих до матеріалів клопотання документ ніяким чином не підтверджує, що арештоване майно має будь-яке відношення до розслідування кримінального провадження № 0000472.

Окрім цього, на думку представника, слідчим суддею не дотримано принцип розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, і залишено поза увагою, що вилучене майно вкрай необхідне ОСОБА_10 для нормального життя.

Як вказує автор апеляційної скарги, розгляд клопотання слідчого відбувся з порушенням правил підсудності, визначених п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, оскільки, згідно з витягу з ЄРДР, органом досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні є Головне управління Національної поліції в м. Києві, яке знаходиться в Шевченківському районі м. Києва.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі власника майна або його представника, а копія судового рішення отримана 09.08.2023, то строк на апеляційне оскарження, в розумінні вимог кримінального процесуального закону, не пропущено.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 11.04.2023 за № 0000472 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

22.06.2023 слідчий СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна,вилученого під час обшуку затриманого ОСОБА_5 , із забороною розпорядження та користування, а саме на: мобільний телефон "Iphоne 13 Pro Max" IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою оператора "Київстар" НОМЕР_3 , чорнові записи на 1 аркуші, дві картки Приватбанку "Універсальна" № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 , посвідчення конгресу Київських азербайджанців, виданого на ім`я ОСОБА_5 , посвідчення Спілки учасників АТО України САУ 2101, видане на ім`я ОСОБА_5 , посилаючись на наявність підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого суддіГолосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року клопотання слідчого задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Колегія суддів зазначає, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна, вилученого під час обшуку затриманого ОСОБА_5 ,свідчить про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення цього майна до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення цього майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім цього, відповідно до відомостей постанови слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 від 21.06.2023 зазначене майно визнано в кримінальному провадженні № 0000472 від 11.04.2023 речовим доказом.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна власниками майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку затриманого ОСОБА_5 , із забороною розпорядження та користування, а саме на:

- мобільний телефон "Iphоne 13 Pro Max" IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою оператора "Київстар" НОМЕР_3 ,

- чорнові записи на 1 аркуші,

- дві картки Приватбанку "Універсальна" № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 ,

- посвідчення конгресу Київських азербайджанців, виданого на ім`я ОСОБА_5 ,

- посвідчення Спілки учасників АТО України САУ 2101, видане на ім`я ОСОБА_5 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/599/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 752/11431/23

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_12

Доповідач: ОСОБА_1