УХВАЛА

Іменем України

13жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 136/233/23

провадження № 51 - 6070 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 липня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000306 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Росоша, Вінницька область, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 травня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_5 27 жовтня 2022 року, близько 23:30 год., перебуваючи з дозволу у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що його двоюрідна сестра ОСОБА_6 , яка проживає у вказаному житлі, була відсутня, зайшов у кімнату, в якій відпочивали її малолітні діти та ліг на ліжко біля малолітньої ОСОБА_7 , яка на той час уже спала.

У подальшому ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклого умислу на вчинення дії сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, достовірно розуміючи, що ОСОБА_7 є малолітньою особою, порушуючи її статеву недоторканість, за допомогою пальців рук вчинив дії, пов`язані із вагінальним проникненням у статеві органи останньої, внаслідок чого у ОСОБА_7 порушено дівочу перетинку, про що свідчить наявність на ній відповідно цифрі «6» умовного годинникового циферблату свіжого розриву та крововиливу присінку піхви відповідно цифрам «11-12» умовного годинникового циферблату. З урахуванням фізичного розвитку ОСОБА_7 у останньої внаслідок вищевказаних дій ОСОБА_5 виникли больові відчуття.

Надалі, того ж дня приблизно о 23:45 год. коли ОСОБА_6 повернулась додому, то побачила, що ОСОБА_5 спить на ліжку дітей, а її донька ОСОБА_7 спить біля нього та в неї в області статевих органів наявна кров, у зв`язку з чим за допомогою засобів зв`язку викликала працівників поліції.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнив та вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 травня 2023 року змінив. У резолютивній частині вироку зазначив, що початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з дня набрання вироком законної сили. В іншій частині вирок залишив без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· місцевий суд, визнавши ОСОБА_5 винуватим за ч. 4 ст. 152 КК України, у своєму рішенні послався лише на показання ОСОБА_6 та на висновок експерта № СЕ-19/102-22/16659-БД від 24 січня 2023 року, разом з тим не взяв до уваги інші докази, досліджені в ході судового розгляду. Так, цей суд дослідив низку експертиз, які, на думку захисника, спростовують твердження про причетність ОСОБА_5 до інкримінованого йому злочину;

· у судовому засіданні не досліджувався той факт, що до будинку могли проникнути інші особи та вчинити злочинні дії відносно малолітньої;

· судами не надано оцінку тому факту, що якби ОСОБА_5 торкався руками статевих органів потерпілої то сліди крові мали б бути у нього на руках та на його одежі;

· суди необґрунтовано послалися на показання ОСОБА_6 , а показання свідка ОСОБА_9 слід оцінити критично;

· суди не розглянули питання про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання;

· судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що місцевий суд, визнавши ОСОБА_5 винуватим за ч. 4 ст. 152 КК України, у своєму рішенні послався лише на показання ОСОБА_6 та на висновок експерта № СЕ-19/102-22/16659-БД від 24 січня 2023 року, разом з тим не взяв до уваги інші докази, досліджені в ході судового розгляду.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги в цій частині захисник зокрема посилається на те, що судом досліджено ряд експертиз, які, на його думку, спростовують твердження про причетність ОСОБА_5 до вказаного злочину. Крім того, наголошує, що у судовому засіданні не досліджувався той факт, що до будинку могли проникнути інші особи та вчинити злочинні дії відносно малолітньої.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально наведені у вироку та відповідають фактичним обставинам справи, досліджених у ході судового розгляду та оцінених судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , законного представника потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 28 жовтня 2022 року, який проведено у домогосподарстві АДРЕСА_2 ; даними протоколу отримання зразків для експертизи від 28 жовтня 2022 року, відповідно до якого відібрано зразки букального епітелію ОСОБА_5 ; даними протоколу відібрання зразків для експертизи, відповідно до якого відібрано зразки крові ОСОБА_5 ; даними протоколу освідування особи від 28 жовтня 2022 року, відповідно до якого у присутності понятих у ОСОБА_5 з лівої та правої рук відібрано змиви; даними протоколу отримання зразків для експертизи від 28 жовтня 2022 року, відповідно до якого за участю законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 та судово-медичного експерта ОСОБА_11 , у малолітньої потерпілої ОСОБА_7 відібрано зразок букального епітелію; даними протоколу отримання зразків для експертизи від 28 жовтня 2022 року, відповідно до якого за участю законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 та судово-медичного експерта ОСОБА_11 , у малолітньої потерпілої ОСОБА_7 відібрано мазок вмісту піхви; висновком експерта Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи № 883, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження: синець на внутрішній поверхні лівого стегна, садно в ділянці правої сідниці; синець та садно в ділянці зовнішньої кісточки лівого гомілково-ступневого суглобу, садна на передній черевній стінці зліва, на тильних поверхнях правої та лівої кистей, в ділянці правого колінного суглобу, які належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії тупого твердого предмета (предметів). Синець на внутрішній поверхні лівого стегна, садно в ділянці правої сідниці - давністю утворення в межах доби до обстеження, можливо, в строк, вказаний у поставові про призначенні експертизи - 27 жовтня 2023 року; синець та садно в ділянці зовнішньої кісточки лівого гомілково-ступневого суглобу, садна на передній черевній стінці зліва, на тильних поверхнях правої та лівої кистей, в ділянці правого колінного суглобу - давністю утворення понад три доби до обстеження. Дівоча перетинка у ОСОБА_7 порушена, про що свідчить наявність на ній відповідно цифрі "6" умовного годинникового циферблату свіжого розриву та крововиливу присінку піхви відповідно цифрам "11-12" умовного годинникового циферблату, які виникли від травматичної дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, незадовго до обстеження, по давності відповідає строку, вказаному у постанові - 27 жовтня 2022 року; висновком експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/102-22/16659-БД від 24 січня 2023 року; висновком судово-психіатричного експерта №8 від 16 січня 2022 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 виявлені психічні розлади у вигляді розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, поєднаного із вживанням канабіоїдів, синдром залежності (F10.1), тому ОСОБА_5 не позбавлений можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними в період інкримінованого йому діяння.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

Так, під час судового засідання у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що 27 жовтня 2022 року ще зранку він перебував на території домогосподарства ОСОБА_6 де разом з ОСОБА_10 різали дрова. Крім того, на протязі дня вони разом з останнім вживали алкоголь та фактично до вечора на двох випили приблизно 3 літри горілки, тобто кожен по півтори літри. Приблизно о 18.00 він ліг спати в кухні будинку ОСОБА_6 , а в 21.00 його розбудила дочка останньої ОСОБА_12 , поросивши піти в їхню спальню та заколихати її трирічного брата ОСОБА_13 , оскільки ОСОБА_6 на той час не було дома. У подальшому, заколихавши ОСОБА_13 та поклавши його спати в ліжечко, яке знаходилось в кімнаті де сплять всі діти, він в цій же кімнаті ліг на диван де разом з ОСОБА_12 дивився мультики. При цьому ОСОБА_14 ще не спала та гралась в кімнаті. Дивлячись мультики він заснув. У подальшому, коли прокинувся він побачив, як біля нього лежить ОСОБА_14 без нижньої білизни, а в цей час на нього кричить ОСОБА_6 , запитуючи чому в ОСОБА_14 статеві органи в крові. При цьому, він повідомив, що не розуміє, як це могло статися, оскільки спав. Водночас, обвинувачений показав, що пояснити конкретно, чому в ОСОБА_14 на статевих органах кров, він не може оскільки був в сильному алкогольному сп`янінні, а може лише здогадуватись, що це трапилось випадково.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанції позицію обвинуваченого ОСОБА_5 про невизнання винуватості оцінили критично, зазначивши при цьому, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що показання обвинуваченого ОСОБА_5 спростовуються показаннями ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 , згідно яких останні повідомили, що коли вони виходили з будинку близько 23:30, ОСОБА_5 спав у кухні будинку, проте, коли вони повернулися, він лежав з малолітньою ОСОБА_14 на дивані, у якої була приспущена нижня білизна та зі статевих органів йшла кров. Разом з цим ОСОБА_6 повідомила, що дозволу заходити до дітей вона не надавала.

Крім того, суди критично оцінили показання обвинуваченого ОСОБА_5 у частині того, що він на прохання малолітньої ОСОБА_15 прийшов у кімнату де сплять діти, у якій надалі ліг спати, при цьому не маючи будь яких умислів на задоволення своїх статевих пристрастей. Так, судами встановлено, що ОСОБА_5 не отримував дозволу від матері неповнолітніх дітей на відвідування їх кімнати, тим паче лягати спати на одному дивані з малолітньою особою, перебуваючи в сильному алкогольному сп`янінні.

Разом з тим, показання обвинуваченого ОСОБА_5 також спростовуються іншими дослідженими судом доказами, зокрема висновком експерта № 883, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження: синець на внутрішній поверхні лівого стегна, садно в ділянці правої сідниці; синець та садно в ділянці зовнішньої кісточки лівого гомілково-ступневого суглобу, садна на передній черевній стінці зліва, на тильних поверхнях правої та лівої кистей, в ділянці правого колінного суглобу, які належать до легких тілесних ушкоджень, дівоча перетинка у ОСОБА_7 порушена, про що свідчить наявність на ній свіжого розриву та крововиливу присінку піхви, які виникли незадовго до обстеження, а також висновком експерта № СЕ-19/102-22/16659-БД, за результатами проведення судової експертизи генетичні ознаки клітин з ядрами та сім`яної рідини людини, виявлених на трусах (об`єкт №11.3) збігаються між собою, є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка букального епітелію потерпілої ОСОБА_7 (об`єкт №1.1) та підозрюваного ОСОБА_5 (об`єкт №2.1).

Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, суд дійшов обґрунтованого висновку, що твердження ОСОБА_5 про те, що до вказаного злочину можуть бути причетні сторонні особи, не узгоджуються із дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку доказами.

Разом з тим, оцінюючи в сукупності зібрані та досліджені докази, суди зауважили, що сторона захисту не навела жодної обставини, на підставі якої можна було б піддати сумніву вказані докази, надані на підтвердження вини ОСОБА_5 .

Таким чином, доводи сторони захисту, що судом не взято до уваги інші докази, які спростовують висновки суду про причетність ОСОБА_5 до вказаного злочину, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Варто зауважити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Щодо доводів захисника, що показання свідка ОСОБА_9 слід оцінити, оскільки її свідчення про причетність ОСОБА_5 до злочину сформовано на підставі інформації, отриманої від ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями з чужих слів, оскільки в такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.

Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що висновок місцевого суду про вчинення засудженим ОСОБА_5 інкримінованого злочину жодним чином не ґрунтується на твердженні, переказаному свідком ОСОБА_9 , щодо повідомлення їй ОСОБА_6 щодо причетності ОСОБА_5 до злочину. Такі обставини були встановлені судом на підставі сукупності доказів, зокрема і письмових. При цьому показання ОСОБА_9 містять висловлювання стосовно фактів, які вона сприймала особисто.

Таким чином, по відношенню до цих фактів показання свідка ОСОБА_9 не можуть вважатися показаннями з чужих.

Крім того, Суд звертає увагу захисника, що посилання на п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 липня 2004 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» у цьому випадку не є релевантним, оскільки стосується застосування норми Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги захисника суди не розглянули питання про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий та фактично після звільнення та перебування на волі 2 місяці, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин, характеризується з негативної сторони. Крім того, суд також урахував, що цей злочин вчинений проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, яка фактично перебувала з ним в родинних відносинах, що в майбутньому може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Крім цього суд врахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання. Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд врахував вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, та рецедив злочинів.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд також перевірив усі доводи в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, викладені стороною захисту у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду прийшла до обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 4 ст. 152 КК України, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3