КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7299/2023 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року, -

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого суддіШевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та накладено арешт на вилучене під час обшуку 31.10.2023 майно, а саме на: мобільний телефон марки Lenovo А6000 без сім-картки IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 у чохлі чорного кольору із потертостями та слідами сколів і подряпин, який належить ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, з доповненнями в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді в повному обсязі та постановити нову ухвалу, якою відмовити у повному обсязі у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, яке було тимчасово вилучено слідчим під час проведеного обшуку 31.10.2023, на підставі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2023, а саме мобільний телефон, який належить ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, з доповненнями апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, з порушенням прав людини та таким чином ухвалена з порушенням вимог, передбачених статей 370 КПК України.

Апелянт вказує на те, що у порушення вимог Загальної декларації прав людини, статей 19, 68 Конституції України, Законів України «Про доступ до судових рішень», «Про судоустрій і статус суддів» та КПК України слідчим суддею станом на дату подання апеляційної скарги (14.11.2023) оскаржувана ухвала не тільки не вручена учасникам судового розгляду, але й не забезпечено розміщення в ЄДРСР та оприлюднення ухвали від 10.11.2023 у справі № 761/40522/23 як з коротким, так і повним текстами.

Також апелянт зазначає, про порушення порядку судового розгляду клопотання про накладення арешту на майно. Стаття 103 КПК України передбачає, що процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися серед іншого у журналі судового засідання.

Журнал судового засідання ведеться та підписується секретарем судового засідання. Поряд із цим, у матеріалах судової справи відсутній журнал судового засідання в частині оголошення судового рішення після виходу слідчого судді з нарадчої кімнати, оскільки слідчим суддею у коридорному приміщенні, де знаходиться робоче місце секретаря судового засідання та помічника судді, присутності прокурора та адвоката ОСОБА_7 , без оголошення короткого змістувідповідної ухвали повідомлено, що нею прийнято рішення про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на мобільний телефон, тобто 10.11.2023 слідчим суддею не оголошувалась учасникам провадження короткий текст ухвали та не вручалась її копія.

В доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає, що стороною обвинувачення отримано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , який 31.10.2023 був проведений з вилученням мобільного телефону останнього, дозвіл на який слідчим суддею не надавався слідчому. Підставою для звернення з клопотанням про накладення арешту на мобільний телефон є лише те, що він визнаний речовий доказом. Однак представник власника майна та власник не згодні з вказаною позицію сторони обвинувачення.

Апелянт вказує на те, що фактично кримінальне провадження розслідується за можливим фактом ухилення від сплати податків посадовими особами приватних підприємств, а у доданих до клопотання матеріалах відсутні будь-які докази протиправної діяльності ОСОБА_6 . При цьому у витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні, де прокурором об`єднано в одне провадження не пов`язані між собою матеріали кримінальних проваджень, де для розпочатку провадження за ч. З ст. 209 КК України не було підстав. У матеріалах клопотання відсутні матеріали про кримінальне провадження, яке є предикатним для внесення відомостей, до ЄРДР за ст. 209 КК України.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах клопотання відсутні будь-які дані про те, що вилучений мобільний телефон отримано в результаті вчинення кримінального правопорушення, чи є засобом або знаряддям його вчинення. Доступ до вилученого телефону власником не обмежувався. Слідчий, вилучаючи мобільний телефон задля встановлення фактичних обставин справи, що можуть міститися на ньому, мав вилучити інформацію, зробити її копію для подальшого використання в розслідуванні кримінального провадження. Однак, таких вимог слідчий не дотримався, що вказує на недотримання процесуальних гарантій, передбачених КПК України. Вилучений мобільний телефон не має жодного відношення до будь-якого кримінального правопорушення.

У даному випадку безпідставне вилучення, подальше безпідставне утримання органом досудового розслідування мобільного телефону позбавляє ОСОБА_6 користування ним, що явно порушує справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом і завданням, вказаного кримінального провадження.

В судове засідання прокурор не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу у його відсутність, з урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405, ст. 422 КПК України та думки представника власника майна, який не заперечував щодо проведення апеляційного розгляду у відсутність останнього.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, з доповненнями та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, з доповненнями, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, що Головним слідчим управлінням СБ України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000950 від 20.09.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК України.

02.11.2023 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000950 від 20.09.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК України, а саме, тимчасово вилученого 31.10.2023, під час проведення обшуку у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка являється місцем проживання ОСОБА_6 , мобільного телефону марки Lenovo А6000 без сім-картки IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 у чохлі чорного кольору, із потертостями та слідами сколів і подряпин, який належить ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог даного клопотання прокурор послався на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та являється місцем проживання останнього.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2023 (справа № 761/38013/23) надано дозвіл на проведення обшуку у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та являється місцем проживання останнього, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення документів, предметів та речей, а також знарядь кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, згідно переліку, що вказаний в зазначеній ухвалі суду.

31.10.2023 на підставі вказаної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку у квартирі за вказаною вище адресою, яка являється місцем проживання ОСОБА_6 виявлено та вилучено мобільний телефон марки Lenovo А6000 без сім-картки IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , у чохлі чорного кольору, із потертостями та слідами сколів і подряпин, який належить ОСОБА_6 .

Встановлено, що на вказаному вище мобільному телефоні містяться відомості, що можуть бути використані, як доказ обставин вчинення протиправної діяльності, які досліджуються у кримінальному провадженні №0000950 від 20.09.2023, у зв`язку з чим слідчим прийнято рішення про їх вилучення.

Крім того, на вилученому мобільному телефоні також можуть бути видалені та знищені відомості, файли та документи, які мають значення для досудового розслідування, у зв`язку з чим необхідно провести комп`ютерно-технічну експертизу вказаного мобільного телефону.

01.11.2023 вилучений мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000950 від 20.09.2023.

З метою забезпечення схоронності мобільного телефону, враховуючи, що з матеріалів досудового розслідування кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вказаний мобільний телефон відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки він був знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберіг на собі сліди його вчинення, а також має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, необхідно накласти арешт на вказане тимчасово вилучене майно.

10.11.2023 ухвалою слідчого суддіШевченківського районного суду м. Києва задоволено вказана клопотання прокурора та накладено арешт на вилучене під час обшуку 31.10.2023 майно, а саме на: мобільний телефон марки Lenovo А6000 без сім-картки IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , у чохлі чорного кольору, із потертостями та слідами сколів і подряпин, який належить ОСОБА_6 .

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132, 167, 170, 171, 172, 173 КПК України та бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для збереження речових доказів.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, вислухані доводи прокурора та представника власника майна, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження №0000950 від 20.09.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Згідно вимог ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, всупереч твердженням апелянта, слідчий суддею встановлено з матеріалів клопотання, що на час розгляду клопотання про арешт мобільного телефону марки Lenovo А6000 без сім-картки IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 у чохлі чорного кольору із потертостями та слідами сколів і подряпин, який належить ОСОБА_6 , зазначений мобільний телефон є майном, яке відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, вказане майно містить в собі відомості, які можуть бути використані для доказування обставин вчинення кримінального правопорушення, а також з метою проведення експертного дослідження інформації, яка міститься на вилученому мобільному телефоні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Висновки слідчого судді про арешт майна цілком доведені матеріалами кримінального провадження, специфікою розслідування самого злочину, що потребує проведення певних слідчих дій та саме такого заходу, як накладення арешту на тимчасово вилучене майно, яке виявлено під час проведення обшуку 31.10.2023 за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус, як накладення арешту на зазначене майно.

А тому доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту вищевказаного майна, не є переконливими.

Крім того, арешт майна з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно, відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України, на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Твердження апелянта про те, що у матеріалах судової справи відсутній журнал судового засідання в частині оголошення судового рішення, після виходу слідчого судді з нарадчої кімнати, не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки такий журнал наявний в матеріалах судової справи /т. 1 а.с. 220/. Однак є слушними твердження апелянта, що оскаржувана ухвала слідчим суддею, станом на дату подання апеляційної скарги (14.11.2023) не тільки не вручено учасникам судового розгляду, але й не забезпечено розміщення в ЄДРСР та оприлюднення ухвали від 10.11.2023 у справі № 761/40522/23, як з коротким так і повним текстами, проте це не є безумовними підставами, для скасування оскаржуваної ухвали.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Підстав для скасування ухвали слідчого судді, передбачених ст. 409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4