ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6896/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1177/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Пособництво державі-агресору
УХВАЛА
28 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
- при секретарі - ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
зхисника - ОСОБА_7
прокурора - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року у відношенні ОСОБА_6 ,-
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новий Бурлук Печенізького району (в теперішній час - Чугуївський район) Харківської області, громадянина України, розлученого, освіта середньо-спеціальна, пенсіонера, учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
1) вироком Харківського районного суду Харківської області від 02.09.1996 за ч. 3 ст. 81 КК України (в редакції КК України 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 45 КК України (в редакції КК України 1960 року) звільнений з умовним строком на 1 рік, на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 17.03.1997 ст. 45 КК України (в редакції КК України 1960 року) скасована, направлений для відбування покарання до місць позбавлення волі на строк 3 роки, звільнений умовно-достроково 31.03.1999 за постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.1999 на невідбутий строк 11 місяців 16 днів;
2) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 16.02.2001 за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції КК України 1960 року) до позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 45 КК України (в редакції КК України 1960 року) звільнений з умовним строком на 2 роки, та штрафом в дохід держави 680 гр.;
3) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 04.04.2003 за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальнім строком на 1 рік;
4) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 14.11.2003 за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці, звільнений з Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100) умовно-достроково 14.10.2005 за постановою Харківського районного суду Харківської області на невідбутий строк 1 рік 6 днів;
5) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 24.10.2006 за ч. 3 ст. 185, ст. 395, ст. 70, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці, звільнений з Дерачівської виправної колонії Харківської області (№ 109) умовно-достроково 30.03.2009 за постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.03.2009 на невідбутий строк 7 місяців 9 днів;
6) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 31.07.2009 за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільнений з Дерачівської виправної колонії Харківської області (№ 109) умовно-достроково 25.02.2013 за ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.02.2013 на невідбутий строк 11 місяців 16 днів;
7) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 26.02.2014 за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць;
8) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 10.06.2014 за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі терміном на 3 роки 7 місяців, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.01.2016 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк позбавлення волі з 23.04.2014 по 11.07.2014 із розрахунку 1 день за 2 дні позбавлення волі, звільнений з Дергачівської виправної колонії Харківської області (№ 109) умовно-достроково 29.11.2016 за ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 21.11.2016 на невідбутий строк 9 місяців 15 днів
9) вироком Печенізького районного суду Харківської області від 16.01.2018 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, звільнений з Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100) умовно-достроково 19.06.2020 за ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.06.2020 на невідбутий строк 11 місяців 13 днів,
Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 (дванадцять) років та з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишено без змін до набрання цим вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 відраховано з 07.06.2023року.
Як встановив суд ОСОБА_6 до початку повномасштабного воєнного вторгнення в Україну 24.02.2022 з боку держави-агресора (російської федерації, далі «рф»), мешкав в с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області.
24.02.2022 російською федерацією, як державою-агресором, було першою застосовано збройну силу проти України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна, в тому числі й населених пунктів Чугуївської територіальної громади району Харківської області.
Таким чином, ОСОБА_6 , як житель вказаної громади, за вищевказаних обставин опинився на тимчасово окупованій території України.
Згідно з Конституцією України, вона є суверенною та незалежною державою, а її суверенітет поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.
24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку та який діє до теперішнього часу.
ОСОБА_6 , будучи громадянином України, перебуваючи на території тимчасово окупованого з 25.02.2022 с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області, переслідуючи мету завдання шкоди Україні, керуючись антидержавницькими мотивами, в умовах тимчасової окупації, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників держави-агресора, вирішив стати на шлях скоєння протиправної діяльності проти основ національної безпеки України, умисно вчиняв дії, спрямовані на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди інтересам своєї держави, здійснюючи пособництво державі-агресору шляхом підтримки рішень та дій держави-агресора, її збройних формувань, за наступних обставин.
Після того, як з 25.02.2022 на тимчасово окупованій території с. Новий Бурлук представниками окупаційної влади було припинено нормальну роботу державних установ та господарських підприємств України, ОСОБА_6 , будучи особою, схильною до вчинення злочинів проти власності, оцінивши ситуацію, що склалася, у період з третьої декади квітня 2022 року по 12 вересня 2022 року, керуючись антидержавницькими мотивами, переслідуючи мету завдання шкоди Україні, вчиняв умисні дії, спрямовані на виявлення та протиправне вилучення, матеріальних ресурсів та інших речей, що знаходились в житлових будинках у мешканців с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області, з метою допомоги державі-агресору.
У вказаний період часу, ОСОБА_9 , діючи добровільно, умисно, з метою заподіяння шкоди національній безпеці України, постійно перебуваючи у колі осіб з числа військових збройних формувань держави-агресора «рф», які переміщувалися по вищевказаному населеному пункту на військовій техніці з маркуванням латинською буквою «Z», що відповідно до загальнодоступних відкритих даних, розміщених у всесвітній мережі «Інтернет», є офіційним маркуванням збройних формувань держави-агресора, які вторглися на суверенну територію України, добровільно надавав їм допомогу у придбанні продуктів харчування, а також надавав останнім місце для проживання за місцем свого тимчасового перебування, у будинках АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , та зберігання за вказаними адресами викрадених у односельчан речей, матеріальних ресурсів, тим самим всіляко підтримував у такий спосіб дії та рішення держави-агресора з метою завдання шкоди України.
Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, ОСОБА_6 у період часу з кінця квітня 2022 року по 12 вересня 2022 року, добровільно, умисно, реалізуючи мету завдання шкоди Україні шляхом підтримки рішень та дій держави-агресора, керуючись антидержавницькими мотивами, у взаємодії з представниками російських окупаційних військ неодноразово приймав участь у проведенні обшуків у будинках мешканців с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області, з метою подальшого виявлення та вилучення матеріальних ресурсів та інших речей, для передачі представникам держави-агресора, її збройним формуванням.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 111-2 КК України як пособництво державі - агресору, а саме: умисні дії, спрямовані на допомогу збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.
В апеляційних скаргах:
обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Зазначає, що не визнає своєї провини та не скоював того діяння за яке його було засуджено.
Зазначає, що свідки, допитані судом першої інстанції з невідомих причин його обмовляють.
Дійсно, його могли бачити разом з окупаційними військами, але вони (окупанти) навмисно возили його з собою для того, щоб у місцевих жителів склалось враження про їхню співпрацю.
Зазначає, що він сам зазнав шкоди від окупантів у виді тортур.
Захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить вирок судуд скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї вимоги зазначає про істотне порушення місцевим судом вимог кримінально процесуального закону, які перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого рішення.
На думку автора апеляційної скарги такими порушеннями є те, що судом належним чином не перевірено версію обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що дії, які йому були інкриміновані, та які суд першої інстанції вважав такими, що містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК України він вчиняв під фізичним примусом, що у даному випадку повинно виключати злочинність діяння.
Також, автор апеляційної скарги зазначає, що суд оцінюючи покази свідків, які бачили ОСОБА_6 із білою пов`язкою разом з окупантами, як такі що підтверджують його винуватість не взяв до уваги то що названі свідки не повідомляли суду а ні обставини за яких обвинувачений опинився разом з окупантами, а ні обставин за яких він одягнув цю пов`язку.
Названі обставини на думку автора апеляційної скарги є істотними порушення вимог кримінально процесуального за кокону а відтак мають бути визнані підставами для скасування оскаржуваного вироку.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг сторони захисту, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити їх апеляційні скарги дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Стосовно інших доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника стосовно скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зі змісту цієї норми випливає, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів за умови, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК.
Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.
Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.
Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.
Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.
При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.
Визнаючи винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України суд дійшов такого висновку на підставі сукупності досліджених під час судового розгляду доказів, які є допустимими достовірними та достатніми, зокрема:
- даними, що містяться в повідомленні начальника 1 відділу 5 управління Департаменту військової контррозвідки СБУ в Харківській області від 16.08.2022 про вчинення злочину ОСОБА_6 , зокрема, про те, що в ході виконання завдань з контррозвідувального забезпечення військових формувань України, розташованих на території Харківського регіону, проведено комплекс контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів, спрямованих на отримання відомостей про факт скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-1 КК України. Так, в ході здійснення згаданої діяльності було встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 25.02.2022, знаходячись с. Новий Бурлук Печенізького району Харквської області, перебуваючи на посаді помічника військового коменданта російсько-окупаційних військ на території згаданого селища, здійснював діяльність, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території (проводив обшуки на території селища, організовував розміщення та забезпечення окупантів в селищі) (а.с. 111);
- показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , з сукупного аналізу яких випливає, що ОСОБА_6 вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.
В той же час в апеляційних скаргах сторони захисту містяться посилання на те що названі вище свідки обмовляють обвинуваченого, та в них же зазначено про те, що судом першої інстанції не було здійснено детальний допит кожного з цих свідків в частині того, яким чином ОСОБА_6 опинився серед окупантів опинився разом з окупантами, а ні обставин за яких він одягнув цю пов`язку.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України апеляційний суд має право повторно дослідити докази в кримінальному провадженні лише за відповідним клопотанням сторін.
Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Усних або письмових клопотань про повторне дослідження доказів, допит свідків та інше до апеляційного суду від сторони захисту не надходило.
Таким чином в цій ситуації апеляційний суд позбавлений можливості ухвалення судового рішення, без порушення основних засад кримінального провадження , зазначених в ст.ст. 22, 23 КПК України, тобто безпосереднього дослідження доказів.
Вказане також узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 16 березня 2021 року в справі № 154/2975/17, від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17, згідно якої сам по собі факт незгоди сторони кримінального проваждення з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.
За відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.
Також безпідставним є посилання сторони захисту, що ОСОБА_6 вчиняв дії за які його було засуджено під примусом, що на думку авторів апеляційних скарг не повинно мати наслідком кримінальну відповідальність.
Натомість під час судового розгляду судом першої інстанції не встановлено ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_6 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу у період часу з кінця квітня 2022 року по 12 вересня 2022 року, внаслідок застосування якого ОСОБА_6 вчинив пособництво державі - агресору, а саме, умисні дії, спрямовані на допомогу збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.
Не надано таких даних і під час апеляційного розгляду.
Таким чином, здійснюючи перегляд судового рішення в межах апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними посилання сторони захисту на неправильну оцінку цих доказів (показів свідків) судом першої інстанції, оскільки поряд відсутністю вимоги їх повторного дослідження, вимога апеляційних скарг взагалі зводиться до скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
В той же час колегія суддів констатує, що, апеляційні скарги сторони захисту не містять обґрунтованих посилань на факти істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які дійсно перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а твердження щодо невідповідності висновків суду обставинам справи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Вимога апеляційних скарг сторони захисту щодо скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суд першої інстанції не ґрунтується на положеннях ст. ст. 412, 415 КПК України, оскільки не зазначено, яким чином порушення про які йдеться в ній перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого , то всі апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року у відношенні ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з для отримання копії судового рішення.

Головуючий

Судді