Дата документу 03.10.2023 Справа № 314/2254/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1231/23 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/2254/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпра, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він маючи умисел на зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, в середині березня 2023 року перебуваючи по вул.Шевченка у м.Вільнянську Запорізької області шляхом присвоєння знайденого незаконно придбав гранату РГД-5, магазин до АК-74, в якому знаходилось 15 патронів калібру 5,45х39мм та пристрій для стрільби. Таким чином здійснив придбання бойових припасів, після чого переніс придбані ним бойові припаси за місцем мешкання по АДРЕСА_2 , де розпочав їх незаконно зберігати в приміщенні гаражу.

20.03.2023 о 15 год. 00 хв. в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено гранату РГД-5, магазин до АК-74, в якому знаходилось 15 патронів калібру 5,45х39мм та пристрій для стрільби, який є саморобною вогнепальною зброєю.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК, як незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, речові докази та процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив застосувати до нього положення Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань в умовах воєнного стану» та призначити йому не пов`язане з позбавленням волі покарання. В обґрунтування своїх вимог обвинувачений посилався на визнання ним вини та щире каяття.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо застосування до нього положень Закону України №3342-IX від 23.08.2023 року колегія суддів відхиляє, оскільки станом на день розгляду апеляційної скарги вказаний нормативно-правовий акт не набрав чинності.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений фактично вимагав призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Проте такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до зазначених засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Під час призначення заходу примусу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. При цьому, виконуючи приписи ст.65 КК, суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин протилежного змісту судом не встановлено.

Крім того, районний суд обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, раніше неодноразово судимий за вчинення переважно тяжких кримінальних правопорушень, в тому числі корисливих.

Покарання за раніше вчинені злочини ОСОБА_7 відбував в місцях позбавлення волі. Проте, незважаючи на ці обставини обвинувачений до законослухняного життя не повернувся і знову продовжив свою злочинну діяльність та вчинив тяжкий злочин у даному провадженні через 7 місяців після останнього звільнення з місць позбавлення волі.

Така поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення та перевиховання.

Судова колегія наголошує, що районний суд в оскаржуваному вироку правильно вказав на відсутність підстав для застосування ст.75 КК.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та, як наслідок, про підвищену суспільну небезпеку для суспільства, вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання обвинуваченому призначено в межах встановленої санкцією ч.4 ст.185 КК мінімальної межі.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а вимоги обвинуваченого щодо призначення йому не пов`язаного з позбавленням волі покарання задоволенню не підлягають.

Правових підстав, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4