Дата документу 07.02.2024 Справа № 317/1042/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/1042/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/274/24 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представників потерпілого ПП «Інтегра» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула 7 лютого 2024 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 на вирок колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області від 6 лютого 2023 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драбівці Золотоніського району Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

17 грудня 2016 року, близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою з невстановленою групою осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме кримінальне провадження, знаходячись на території складських приміщень ПП «Інтегра», що розташовані за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Лукашево, вул. Шляхова, 3-Б, заволодів вантажним автомобілем «МАЗ 533605», р/н НОМЕР_1 , та причепом «МАЗ 8378», р/н НОМЕР_2 , при наступних обставинах.

Так, 17 грудня 2016 року, близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , використовуючи підроблений паспорт НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 14.08.1996 року Пологівським РВ УМВС України в Запорізькій області та підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом обману, під приводом працевлаштуватись на роботу водієм у ПП «Інтегра», знаходячись на території складських приміщень ПП «Інтегра», що розташовані за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Лукашево, вул. Шляхова, 3-Б, та маючи при собі документи на керування вантажним автомобілем «МАЗ», р/н НОМЕР_5 , та причепом, р/н НОМЕР_2 , та будучи впевненим в тому, що його ніхто не бачить, виїхав з території зазначеного підприємства у сторону Дніпропетровської області, внаслідок чого отримав реальну можливість розпоряджатись вказаним майном, тобто незаконно заволодів транспортним: засобом, а саме: автомобілем «MA3-533605» р/н НОМЕР_1 , вартістю 282 796 гривень 80 копійок та причепом «МАЗ 8378» р/н НОМЕР_2 вартістю 159 815 гривень 98 копійок, заподіявши ПП «Інтегра» велику матеріальну шкоду на загальну суму 442 612 гривень 78 копійок, що в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходу громадян.

Крім того, 17 грудня 2016 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, у великих розмірах, діючи за попередньою змовою з невстановленою групою осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме кримінальне провадження, знаходячись на території складських приміщень ПП «Інтегра», що розташовані за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Лукашево, вул. Шляхова, 3-Б, за допомогою вантажного автомобіля «МАЗ 533605», р/н НОМЕР_1 , та причепа «МАЗ 8378», р/н НОМЕР_2 , таємно викрав насіння соняшника, що належить ПП «Інтегра» в кількості 20 тон 380 кг вартістю 10 000 гривень за 1 тонну на суму 203 800 гривень, що в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходу громадян.

Таким чином, своїми злочинними діями ОСОБА_9 задав матеріальний збиток ПП «Інтегра» на загальну суму 203 800 гривень, що є великим розміром.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 6 лютого 2023 року:

ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України, і йому призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч. 3 ст. 289 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 10 (десять) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, строком на 3 (три) роки.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов Приватного підприємства «ІНТЕГРА» до ОСОБА_9 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Приватного підприємства «ІНТЕГРА» 1 020 476,50 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи № 11-34 від 21.03.2017 року у сумі 967,56 грн.

Арешт майна, накладений згідно ухвали слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 13.01.2017 року скасовано.

Зараховано у строк покарання ОСОБА_9 строк перебування його під вартою з 04.01.2017 року по 06.01.2017 року включно.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить скасувати вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупністю злочинів призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 8 (восьми) років розбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд, врахувавши певні обставини, що пом`якшують покарання, обмежився лише їх перерахуванням у судовому рішенні, не навівши у його мотивувальній частині те, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Вказує, що під час судового розгляду ОСОБА_9 протягом більше 6 років не визнавав провину в інкримінованих злочинах у повному обсязі, надавав суду неправдиві показання, не сприяв швидкому встановленню всіх обставин справи, а лише перед судовими дебатами, зрозумівши, що його провина повністю доведена прокурором належними і допустимим доказами, у тому числі показами потерпілого та свідків, тобто оцінивши всі докази, які були досліджені в суді і які були не на його користь, вирішив змінити покази під час його додаткового допиту в суді, з метою поблажливого ставлення до нього суду та показання, начебто, щирого каяття.

Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про щире каяття обвинуваченого, оскільки його поведінка під час судового розгляду не свідчила про наявність такого каяття, оскільки він лише у 2023 році відшкодував частково матеріальну шкоду потерпілому, що підтверджується розпискою, тобто перед останнім судовим засіданням.

В повному обсязі ОСОБА_9 визнав себе винним у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів на останньому засіданні в суді першої інстанції, до цього не визнавав і прокурор доводив його провину протягом більше 6 років, шляхом виклику та допиту в суді потерпілого та свідків, які надали покази, що підтверджують винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції не мотивував висновки щодо того, яким чином обставини, що характеризують посткримінальну поведінку ОСОБА_9 , істотно знизили тяжкість інкримінованого йому злочину. Посткримінальна поведінка обвинуваченого та наявність на його утриманні матері похилого віку та дружини, які потребують стороннього догляду та допомоги, не характеризують обставин вчинення кримінального правопорушення та жодним чином не перебувають у зв`язку із вчиненим.

На думку прокурора, призначення покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України не можна вважати справедливим, а також необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, навіть за наявності позитивних даних про особу обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні. Зазначив про відсутність щирого каяття у обвинуваченого. Вважав, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України судом не вмотивоване.

Представник потерпілого ПП «Інтегра» адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні просила залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. Зазначила, що обвинувачений щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду та має намір відшкодовувати далі.

Представник потерпілого ПП «Інтегра» ОСОБА_7 підтримала позицію, висловлену адвокатом ОСОБА_8 . Зазначила, що обвинувачений розкаюється, він постійно на зв`язку та не переховується. На даний час обвинувачений відшкодував близько 150 000 грн., він перераховує гроші на картку.

Захисник в судовому засіданні висловив заперечення стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора. Зазначив, що обвинувачений щиро розкаявся, активно сприяв слідству, має на утриманні хвору матір та онко-хвору дружину. Вважає вирок суду законним та обґрунтованим.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. Зазначив, що він визнавав провину, розкаюється у скоєному, офіційно працевлаштований та має на утриманні дружину, яка хворіє та потребує догляду з його боку.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції стосовно доведеності провини ОСОБА_9 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях заснований на досліджених доказах, ґрунтовний аналіз яких наведений у оскаржуваному вироку з дотриманням вимог ст. 94 КПК України щодо критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності.

При цьому, сторонами кримінального провадження, з огляду на зміст апеляційної скарги, висновки суду стосовно доведеності провини, оцінки досліджених доказів, а також кваліфікації дій ОСОБА_9 не оспорюються.

Зміст поданої апеляційної скарги стосується вироку в частині призначеного покарання, яке оспорюється прокурором.

Оцінюючи доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора щодо призначеного покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

З проводу доводів прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України колегія суддів вбачає їх непереконливими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно (т. 2 а.п. 136), на обліках в спеціалізованих медичних закладах не перебуває (т. 1 а.п. 246, 247).

Обставинами, які відповідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття ОСОБА_9 у вчинених злочинах, активне сприяння розкриттю злочинів, часткове відшкодування шкоди потерпілому ПП «Інтегра» у розмірі 100 000 грн. (т. 2 а.п. 132) та намір в майбутньому відшкодовувати шкоду, наявність у обвинуваченого на утриманні матері похилого віку та дружини, які хворіють та потребують стороннього догляду та допомоги, що підтверджується наданими характеристикою та виписками з медичних карток хворих (т. 2 а.п. 136, 137, 138, 139, 141, 142).

Обставин, що обтяжують покарання, місцевий суд не встановив.

Врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, суд застосував положення ст. 69 КК України та призначив ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 289 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією вказаної статті.

Судова колегія погоджується з рішенням місцевого суду щодо можливості застосувати відносно ОСОБА_9 положення ст. 69 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення закону суд, при встановленні і визнанні декількох пом`якшуючих особі покарання обставин, повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики, як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретного провадження, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність переходу до більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На користь висновку місцевого суду щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_9 покарання, колегія суддів бере до уваги визнані судом першої інстанції, в порядку ст. 66 КК України, пом`якшуючі покарання обставини у вигляді щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочинів (оскільки обвинувачений ОСОБА_9 самостійно та добровільно розповів про обставини скоєних ним злочинів), часткового відшкодування шкоди потерпілому ПП «Інтегра» у розмірі 100 000 грн., що підтверджується відповідною довідкою, наявності у обвинуваченого на утриманні матері похилого віку та дружини, які хворіють та потребують стороннього догляду та допомоги, що підтверджується наданими характеристикою та виписками з медичних карток хворих.

Також стороною захисту в апеляційному суді були надані й інші матеріали, зокрема характеристика з місця роботи, згідно якої ОСОБА_9 з 16.11.2023 року обіймає посаду продавця продовольчих товарів у ФОП « ОСОБА_13 », за час роботи зарекомендував себе з гарної сторони, що додатково характеризує обвинуваченого та свідчить на користь висновку про позитивні дані щодо його особи.

Апеляційна інстанція зауважує, що з моменту скоєння обвинуваченим кримінальних правопорушень минув достатньо тривалий час. За весь цей час ОСОБА_9 не скоїв нових злочинів, дані про негативну поведінку обвинуваченого відсутні.

Звертає увагу колегії суддів й наявна в матеріалах кримінального провадження медична документація щодо захворювань обвинуваченого, а також його матері та дружини обвинуваченого.

Отже, наявні усі складові критерії для застосування до ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України.

Наведені вище обставини у їх сукупності спростовують доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставність застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином мотивував свої висновки з приводу того, яким чином вказані у вироку пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є неспроможними.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині законності та обґрунтованості звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів зауважує на положеннях ч. 2 ст. 65 КК України, якими встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

Такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 298/95/16-к, провадження № 51-2501км18).

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 183/163/14, провадження № 51-3549 км 18, питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Натомість, прокурор у апеляційній скарзі не навів переконливих доводів того, що застосування місцевим судом ст. 75 КК України є неправомірним та не достатнім для забезпечення мети покарання.

На переконання колегії суддів, визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 вид та розмір покарання, а так само застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні виду та розміру покарання суд першої інстанції, згідно вироку та матеріалів кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше не судимий, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, частково відшкодував шкоду, завдану потерпілому, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно (т. 2 а.п. 146) та сталі соціальні зв`язки, на обліку у спеціалізованих медичних закладах не перебуває (т. 1 а.п. 246, 247), думку представників потерпілого ПП «Інтегра», які просили призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, наявність у обвинуваченого на утриманні матері похилого віку, яка хворіє, та дружини, яка має онкологічне захворювання, за якими потрібен сторонній догляд та допомога.

Доводи прокурора про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття обвинуваченого, є неспроможними, виходячи з наступного.

Так, щире каяття у кримінальному праві характеризує негативне ставлення винної особи до скоєного нею злочину, бажання виправити ситуацію та пом`якшити негативні наслідки кримінального правопорушення.

При цьому, елементами щирого каяття можна вважати: повне визнання особою своєї вини в тому обвинуваченні, яке підтвердилось в судовому засіданні; правдивість показань обвинуваченого під час його допиту в суді; щирий жаль обвинуваченого з приводу вчиненого діяння та його наслідків; негативне ставлення до вчиненого злочину; бажання виправити ситуацію; співчуття потерпілій особі та готовність понести призначене судом покарання.

З оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_9 в повному обсязі визнав свою провину у скоєнні злочинів.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений також повністю визнав свою вину та висловив щирий жаль з приводу скоєних ним діянь та його наслідків, що поряд із відшкодуванням шкоди вказує на спокутування обвинуваченим провини.

Щирий жаль обвинуваченого ОСОБА_9 та бажання виправити ситуацію, зокрема шляхом відшкодування завданої шкоди потерпілому ПП «Інтегра», принесення вибачень були неодноразово та однозначно висловлені обвинуваченим як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, а тому у колегії суддів відсутні сумніви щодо наявності такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.

Обвинувачений ОСОБА_9 неодноразово просив вибачення за вчинений ним злочин.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений також щиро жалкував з приводу скоєного ним діяння.

Про наявність щирого каяття ОСОБА_9 свідчить також той факт, що обвинувачений частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілому ПП «Інтегра» у розмірі 100 000 грн. (т. 2 а.п. 132).

При цьому, під час апеляційного перегляду представники потерпілого ПП «Інтегра» висловили позицію стосовно незгоди з апеляційною скаргою прокурора, зазначивши, що обвинуваченим ОСОБА_9 в добровільному порядку частково відшкодовано матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн., обвинувачений розкаюється, не переховується та постійно перебуває на зв`язку з потерпілою стороною, маючи на меті намір далі відшкодовувати завдану шкоду.

За таких обставин, місцевий суд обґрунтовано визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, що узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 6 липня 2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21.

Одночасно представники потерпілого ПП «Інтегра» під час апеляційного розгляду вказували, що погоджуються з вироком суду першої інстанції, зазначали про можливість застосування до ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України та інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а подану прокурором апеляційну скаргу не підтримали.

Судова колегія зауважує, що прокурор в апеляційній скарзі не оспорює жодні відомості щодо особи обвинуваченого.

Під час розгляду апеляційної скарги прокурор не мотивував доводи щодо надання судом невірної оцінки обставинам, які могли б призвести до призначення занадто м`якого та явно несправедливого покарання.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що закон України про кримінальну відповідальність не забороняє суду застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої особи, за наявності для того підстав, від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому, умови застосування ст. 75 КК України, а саме, звільнення від відбування покарання з випробуванням, які зазначені в диспозиції цієї норми закону обґрунтовано встановлені у вироку суду, не ставляться під сумнів в апеляційній скарзі, а також перевірені апеляційним судом в ході апеляційного перегляду.

На думку апеляційного суду, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше не судимий, має на утриманні мати похилого віку та дружину, які хворіють та потребують догляду з боку обвинуваченого, наявність хвороб у самого обвинуваченого, добровільно на постійній основі відшкодовує завдану потерпілому ПП «Інтегра» шкоду, а потерпіла сторона погоджується з вироком суду та просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін, у зв`язку з чим доцільним буде обрання ОСОБА_9 міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, а тому застосування судом положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_9 є обґрунтованим.

Не можна залишити без уваги і працевлаштованість обвинуваченого, що підтверджується наданими під час апеляційного розгляду документами та додатково свідчить про бажання та намір обвинуваченого в подальшому відшкодовувати завдану потерпілому матеріальну шкоду.

Твердження прокурора про те, що ОСОБА_9 протягом більше 6 років не визнавав провину в інкримінованих злочинах у повному обсязі, надавав суду неправдиві показання, не сприяв швидкому встановленню всіх обставин справи, а визнав себе винуватим лише перед судовими дебатами під час повторного допиту, є надуманими, оскільки як вбачається з журналу судового засідання від 28.05.2019 року після оголошення прокурором обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що визнає свою провину та заявлений потерпілим цивільний позов та бажає давати показання (т. 1 а.п. 129). Тривалий розгляд кримінального провадження був обумовлений іншими об`єктивними факторами, зокрема і позицією сторони обвинувачення про необхідність дослідження всіх письмових доказів та виклику та допиту свідків, а не позицією обвинуваченого.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги доводи прокурора про тяжкість скоєних обвинуваченим кримінальних правопорушень, однак при призначенні покарання суд має виходити не лише із тяжкості злочину, а із усіх обставин даного кримінального провадження в сукупності, які дійсно давали суду підстави для призначення покарання обвинуваченому із застосуванням положень ст. 69 КК України та без позбавлення його волі.

З огляду на викладене, судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання з підстав його невідповідності тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання з його посиленням.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_9 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості, про що фактично йдеться в апеляційній скарзі прокурора.

Місцевий суд врахував всі обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання щодо призначення покарання, у їх сукупності. Суд апеляційної інстанції не знаходить переконливих даних, які б давали підстави для неможливості застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі прокурора мотивів, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області від 6 лютого 2023 року відносно ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4