Справа № 513/1406/23
Провадження № 1-кс/513/69/23
Саратський районний суд Одеської області

У Х В А Л А

про арешт майна

10 жовтня 2023 року слідчий суддя Саратського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Сарата Одеської області, клопотання начальника сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород-Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000266 від 15.07.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.356, ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2023 року до Саратського районного суду Одеської області надійшло зазначене клопотання.

Клопотання вмотивоване тим, що 14.07.2023 року до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшли матеріали з перевірки, Білгород-Дністровської окружної прокуратурою за заявою заступника голови Білгород-Дністровської РДА, ОСОБА_5 , щодо вчинення самоправних дій невстановленими особами Саратської РДА, які не внесли відомості щодо обліку майна, а саме: самовільні дії всупереч установленому законом порядку з майновими комплексами, спорудами, що розташовані на території смт. Сарата, Білгород-Дністровського району, Одеської області.

Вказане повідомлення зареєстровано в журналі єдиного обліку Білгород-Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області за №8811 від 14.07.2023.

Відомості за вказаним фактом старшим дізнавачем сектору дізнання Білгород -Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітаном поліції ОСОБА_6 було внесені відомості до ЄРДР за № 0000266 від 15.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України. 30.08.2023 року до чергової частини відділення поліції №1 Білгород -Дністровського РВП ГУНП в Одеській області з Білгород -Дністровської окружної прокуратури надійшли матеріали Білгород-Дністровської районної державної адміністрації щодо можливого використання підроблених документів, які стали підставою для відчуження майнового комплексу № 8 в смт. Сарата.

Вказане повідомлення зареєстровано в журналі єдиного обліку відділення поліції №1 Білгород-Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області за №2497 від 30.08.2023.

30.08.2023 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000067 від 30.08.2023 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 358 ч. 4 КК України.

12.09.2023 року до чергової частини відділення поліції №1 Білгород -Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшло звернення заступника голови Білгород-Дністровської районної військової адміністрації ОСОБА_7 щодо самоправних дій службових осіб Саратської районної державної адміністрації та службових осіб Саратської селищної ради за фактом передачі майна військового містечка №1 та частини майна містечка №4 у комунальну власність Саратської селищної ради.

Вказане повідомлення зареєстровано в журналі єдиного обліку відділення поліції №1 Білгород-Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області за №2672 від 12.09.2023.

12.09.20223 рокурозпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000072 від 12.09.2023 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України.

В ході проведення досудового розслідування 06.09.2023 начальником сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітаном поліції ОСОБА_3 в порядку ст. 93 КПК України направлено запит голові Саратської об`єднаної територіальної громади Білгород Дністровського району на отримання копій рішення виконавчого комітету Саратської селищної ради від 26.06.2003 №288 «Про оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку» виданого на ім`я ОСОБА_8 .

Згідно відповіді Саратської об`єднаної територіальної громади Білгород Дністровського району від 11.09.2023 рішення №288 від 26.06.2003 року « Про оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку» виданого на ім`я ОСОБА_8 не приймалося.

Крім того 06.09.2023 начальником сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітаном поліції ОСОБА_3 в порядку ст. 93 КПК України направлено запит до Регіонального відділення фонду Державного майна України по Одеській та Миколаївській областях щодо отримання копій договору №3/868 купівлі -продажу нерухомого майна від 24 квітня 2003 року виданого на ім`я ОСОБА_8 .

19.09.2023 до сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшов лист з Регіонального відділення фонду Державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, згідно якої ОСОБА_8 не виступала стороною по договорах купівлі - продажу об`єктів приватизації державної форми власності, які укладались із Регіональним відділенням, у зв`язку із чим копія договору №3/868 купівлі - продажу нерухомого майна від 24 квітня 2003 року виданого на ім`я ОСОБА_8 відсутня.

Постановою начальником сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітаном поліції ОСОБА_3 від 03.10.2023 року, частину майна військового містечка № НОМЕР_1 , майна військового містечка № НОМЕР_2 та частину майна військового містечка № НОМЕР_3 , що розташовуються за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовими доказами по вказаному кримінальному провадженню.

Враховуючи вищевикладене в ході здійснення досудового розслідування кримінальних проваджень № 0000266, № 0000067 та № 0000072 виникли достатні підстави, що вказані правопорушення були вчиненні однією особою, тому прокурором Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області було прийнято рішення про об`єднання матеріалів кримінальних проваджень № 0000266, № 0000067, № 0000072 в одне провадження за № 0000266, про що було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Під час розслідування зазначеного кримінального правопорушення особа, що звернулась до судді слідчого з клопотанням, вважає, що встановлено достатньо доказів, що вказаний договір №3/868 купівлі - продажу нерухомого майна від 24 квітня 2003 року виданого на ім`я ОСОБА_8 був підроблений та на підставі, якого в подальшому за ОСОБА_8 зареєстровано право на майнові комплекси, у зв`язку із чим виникла необхідність у накладанні арешту на частину майна військового містечка № НОМЕР_1 , майна військового містечка № НОМЕР_2 та частину майна військового містечка № НОМЕР_3 , що розташовуються за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням ст.170 КПК України просить задовольнити клопотання, а саме накласти арешт: на цілісний майновий комплекс № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, з метою збереження речових доказів (позбавлення права власника можливості розпоряджання та користування даним майном).

В судове засідання начальник сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород- Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 , не з`явилася. До суду надала заяву про розгляд клопотання без її участі, клопотання підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності зазначених осіб завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду. Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що в разі повідомлення про наміри накласти арешт на майно, воно може бути сховане, знищене, пошкоджене чи відчужене.

У будь-якому випадку начальник сектору дізнання або прокурор повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення учасників процесу, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим. З цього приводу клопотання начальника сектору дізнання є невмотивованим, а слідчий суддя самостійно позбавлений можливості повідомити інших учасників процесу за відсутністю юридичної адреси сторін у матеріалах клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з наступних мотивів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

Натомість у клопотанні начальника сектору дізнання не виконані вимоги ст. ст. 94, 132, 173 КПК України.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

За загальними правилами, передбаченими ч.3 ст.132 КПК, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що :

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

На це ще раз прямо вказано в пп.2 п.2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, підготовленого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ), де зазначено наступне: «Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. ст. 276 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

Що стосується даного кримінального провадження, то в ньому жодній особі не повідомлено про підозру.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий суддя, суд, відповідно до ч.1 ст.173 КПК, відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Зі змісту клопотання про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту була обумовлена визнанням вищезазначеного майна речовими доказами, оскільки існує сукупність достатніх підстав вважати, що дане майно, є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356, ч.4 ст.358 КК України, відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 170 КПК України.

Тобто наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу у клопотанні не наведено.

Завданням арешту зазначеного майна начальник сектору дізнання визначив запобігання можливості збереження речових доказів (позбавлення права власника можливості розпоряджання та користування даним майном).

У той же час наведені докази, свідчать про недоведеність стороною обвинувачення існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення за ознаками ст.356, ч.4 ст.358 КК України за обставин, що наведені у клопотанні начальника сектору дізнання про арешт майна.

Сам факт формального набуття згідно постанови начальника сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 від 03.10.2023 року, статусу речового доказу, яким є наступне майно: частина майна військового містечка № НОМЕР_1 , майна військового містечка № НОМЕР_2 та частину майна військового містечка № НОМЕР_3 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ., не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст.98 КПК критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Оцінка доказів із точки зору їх допустимості є заключним етапом доказування та здійснюється судом за наслідком розгляду справи по суті.

Під час здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, вказане питання не входить до повноважень слідчого судді. Натомість, під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя уповноважений оцінити можливість використання майна, на яке слідчий, прокурор бажає накласти арешт, як доказу у кримінальному провадженні.

Також згідно постанови начальнику сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 від 03.10.2023 року речовими доказами визнано наступне майно: частина майна військового містечка № НОМЕР_1 , майна військового містечка № НОМЕР_2 та частину майна військового містечка № НОМЕР_3 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ..

Натомість начальник сектору дізнання у клопотанні про накладення арешту на речові докази, зазначає про необхідність накласти арешт на цілісний майновий комплекс № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, з метою збереження речових доказів (позбавлення права власника можливості розпоряджання та користування даним майном), який не зазначений у постанові про визнання речовим доказом, як речовий доказ.

Всупереч вимогам ст.ст. 170, 173 КПК України, звертаючись з клопотанням начальник сектору дізнання не вказав яким чином буде досягнута мета накладення арешту, як це визначено ч.2 ст.170 КПК України, не перевірив наявності підстав накладення арешту та обмежився лише формальним посиланням на доведення підстав, передбачених ст.170 КПК України.

Начальником сектору дізнання при зверненні до суду з клопотанням про арешт майна не надано доказів розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди; існування цивільного позову, що свідчить про недотримання слідчим вимог ст. 171 КПК України.

Крім того, злочин передбачений ст.356 КК України є злочином з матеріальним складом, але в матеріалах клопотання відсутні будь-які дані, які б могли підтвердити завдання значної шкоди або посилання на це.

Суддя слідчий враховує, що за даним видом кримінального правопорушення спеціальна конфіскація або конфіскація майна як виду покарання не передбачена, матеріальна шкода не визначена, цивільний позов не заявлено.

Окрім цього суддя слідчий зазначає, що частиною 1 ст. 171 КПК України встановлено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

При цьому, положення ст. ст. 170 - 175 КПК України не ставлять наявність у осіб, визначених ч. 2 ст. 171 КПК України, правоздатності на звернення з клопотанням про арешт майна, в залежність від процесуального статусу особи, про арешт майна якої ставиться питання у відповідному клопотанні, або мети забезпечення.

Системний аналіз положень ст. 64-2 та ст. 171 КПК України дає чітке уявлення про те, що норми ст. 64-2 КПК України визначають момент виникнення процесуального статусу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт з моменту звернення до суду з відповідним клопотанням, а приписи ч. 1 ст. 171 КПК України встановлюють коло осіб, що наділені правом на звернення до суду з клопотанням про арешт майна.

Таким чином, до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні N 0000266 від 15.07.2023 року звернувся начальник сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 , тобто особа, не наділена відповідними повноваженнями, згідно ч.1 ст.171 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 107, 131, 170, 173,236, 309, 372 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання начальника сектору дізнання відділення поліції №1 Білгород Дністровського районного ВП ГУНП в Одеській області, капітана поліції ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000266 від 15.07.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.356, ч.4 ст.358 КК України, а саме: цілісного майнового комплексу №1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, з метою збереження речових доказів (позбавлення права власника можливості розпоряджання та користування даним майном) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1