Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

04 січня 2024 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000096 від 07.07.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.255-1, ч.ч.2, 3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.ч.2, 3 ст.27, ч.3 ст.15, ч.3 ст.307, ч.2 ст.307, ч.ч.1, 3, 4 ст.354 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року задоволено частково клопотання прокурора відділу нагляду на додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управляння нагляду Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено, зокрема ОСОБА_6 , обвинуваченому за ч.2 ст.255-1, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.3 ст.15, ч.3 ст.307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 18 лютого 2024 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з ухвалою суду захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є незаконною та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що сторона обвинувачення у поданому клопотанні обґрунтовує свої докази щодо наявності ризиків припущеннями і своєю суб`єктивною точкою зору, що є порушенням норм кримінального та міжнародного законодавства. Зокрема зазначає, що згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, в якості свідків було допитано 31 особа та деякі з них не підтвердили, що вони знайомі з обвинуваченим ОСОБА_6 , а також не надали будь-яких інших доказів, які доводять його причетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, тому вважає, що ризик впливу на свідків є недоведеним. Крім того, у відповідь на подані адвокатські запити їй була надана інформація щодо свідків, котрі відбували покарання разом з ОСОБА_6 .. Згідно даної відповіді, ці особи або звільнені по відбуттю строку покарання, або переведені до інших установ виконання покарань, що спростовує ризик впливу на них. Щодо впливу ОСОБА_6 на інших обвинувачених, то вказує, що жоден з них не повідомляв про здійснення тиску самостійно чи через інших осіб.

Також вважає недоведеним ризик продовження злочинної діяльності чи вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки, на її думку, стороною обвинувачення не підтверджено документально обставини, які вказують на існування даного ризику. Наголошує, що в обвинуваченого ОСОБА_6 наявні стійкі соціальні зв`язки, він має доньку, матір, яка є інвалідом другої групи, має місце реєстрації та проживання, позаяк квартира, в якій він проживав до затримання, належить йому на праві приватної власності.

Звертає увагу колегії суддів на те, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, зокрема домашнього арешту, обмежить його рух, оскільки він буде знаходитися під постійним контролем органів Національної поліції України, що унеможливить здійснення ним протиправних дій.

Просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року та постановити нову, якою обрати щодо обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які, в разі доведення вини останнього, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з тим, крім тяжкості покарання, яке загрожує останньому, судом враховані дані про особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, а злочин, який йому інкримінується, вчинено під час відбування покарання за вироком Апеляційного суду Волинської області від 14.08.2009 року за ч.ч.3, 4 ст.296, ч.2 ст.185, п.7, ч.2 ст.115, ст.ст.70, 71 КК України, згідно якого ОСОБА_6 був засуджений до покарання у виді 15 років позбавлення волі, тому колегія суддів вважає, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення продовжує існувати.

Твердження захисника щодо відсутності ризику впливу на свідків колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_5 , що не заперечувала і захисник ОСОБА_7 , вказав, що на даний час кримінальне провадження перебуває в Рівненському районному суді на стадії підготовчого засідання, тому свідків, вказаних захисником в апеляційній скарзі, в межах судового розгляду не було допитано, а оскільки ОСОБА_6 відомі їх контактні дані, то з метою зміни ними своїх показів на користь обвинуваченого він може впливати на останніх.

Ці обставини свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Що стосується доводів сторони захисту про значний час тримання обвинуваченого під вартою, внаслідок чого порушуються права та свободи ОСОБА_6 , то варто вказати, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що тримання особи під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення у справі «Харченко проти України»).

Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_6 (ч.2 ст.255-1, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.3 ст.15, ч.3 ст.307 КК України), особу обвинуваченого, який раніше судимий, зокрема за злочин проти життя та здоров`я особи, колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні наявний реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість продовження строку тримання під вартою.

Посилання захисника про можливість обрання запобіжного заходу у вигляді застави не узгоджуються з матеріалами справи, тому є необґрунтованими.

Так, суддею місцевого суду вірно зазначено, що відповідно до ч.4 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи обставини та підстави, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ст.ст.255-255-3 КК України, а також щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів. Таким чином, питання застосування обвинуваченому ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави колегією суддів апеляційного суду не розглядається.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 має місце реєстрації та проживання, доньку, матір інваліда враховуються колегією суддів, однак жодним чином не спростовують і не зменшують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

З урахуванням всього зазначеного в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000096 від 07.07.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.255-1, ч.ч.2, 3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.ч.2, 3 ст.27, ч.3 ст.15, ч.3 ст.307, ч.2 ст.307, ч.ч.1, 3, 4 ст.354 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3