Справа № 642/4618/23
Провадження № 1-кп/642/195/24
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

перекладача ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000683, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває вищевказане кримінальне провадження.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2023 року, продовжено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, тобто до 01 лютого 2024 року, включно.

Прокурор у судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням від 26 січня 2024 року про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1.3.5 ч.1 ст.177 КПК України. Разом з тим, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше судимий, обвинувачується в тому, що вчинив корисливий особливо тяжкий злочин в період іспитового строку, відповідно до чого можливо дійти до висновку, що останній, може переховуватися від суду.

Також, ОСОБА_5 , офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходів не має, а також, беручи до уваги, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, у зв`язку із чим є підстави вважати, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

В обґрунтування іншого ризику, а саме незаконно впливати на свідків, потерпілого у кримінальному провадженні є те, що обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності може шляхом залякування змусити потерпілого чи свідків змінити свої покази.

Захисник заперечувала проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, вважала вказане клопотання необґрунтованим, оскільки прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу недостатньо для запобіганню ризиків, зазначених у клопотанні. Просила у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 відмовити.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку захисника.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані матеріали кримінального провадження прийшов до наступного.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Статтею 194 КПК України визначено, що підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження є: наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжні заходи як заходи процесуального примусу застосовуються до обвинуваченого з метою запобігти можливості приховатися від слідства і суду, перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні та здійсненню правосуддя, а також запобігти спробам продовжити злочинну діяльність і полягають у обмеженні свободи пересування (ст. 177 КПК України).

Крім цього, враховуючи практику Європейського суду та положення ч. 1 ст. 178 КПК України, при розгляді питання про доцільність продовження тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також відповідно до практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за процедурою, встановленою законом.

Європейський суд з прав людини роз`яснює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи («Харченко проти України», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Росії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» зазначив, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вони маловірогідні і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серед іншого, суд враховує наступне: вагомість наявних доказів, досліджених судом, що обвинувачений обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, тобто суд вбачає наявність розумної обґрунтованої підозри відносно обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, при цьому суд, ґрунтуючись на принципі презумпції невинуватості, не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміноване обвинуваченому діяння; вік та стан здоров`я обвинуваченого, його сімейний стан і наявність попередніх судимостей, за злочини проти власності, не знятих та не погашених в законому порядку.

Зважаючи на вказані обставини, суд вважає, що існують ризики передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зазначені ризики підтверджуються наступними фактичними даними:

Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше судимий, обвинувачується в тому, що вчинив корисливий особливо тяжкий злочин в період іспитового строку, відповідно до чого можливо дійти до висновку, що останній, може переховуватися від суду.

Також, ОСОБА_5 , офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходів не має, а також, беручи до уваги, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, у зв`язку із чим є підстави вважати, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

В обґрунтування іншого ризику, а саме незаконно впливати на свідків, які не були допитані у кримінальному провадженні є те, що обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності може шляхом залякування змусити потерпілого чи свідків змінити свої покази.

Згідно ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Суд, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на даному етапі судового розгляду не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тому продовжує строк обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369 КПК України, суд, -

П О СТ А Н О В И В :

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 28 березня 2024 року включно.

Термін дії ухвали до 28.03.2024 року.

Ухвалу направити на виконання до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_1