ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 524/3592/15-к

провадження № 51-2000 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Веселий Поділ Семенівського

району Полтавської області, зареєстрованого

за адресою:

АДРЕСА_1 , який проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року, залишеним без зміни ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2023 року, ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні ним злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні ним кримінального правопорушення за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 05 лютого 2015 року приблизно о 16 год, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання - у квартирі АДРЕСА_5 , вживав алкогольні напої разом із ОСОБА_8 , якому належить квартира, та з ОСОБА_9 , який також проживав у даній квартирі.

В період часу з 16 год 05 лютого 2015 року до 02 год 06 лютого 2015 року ОСОБА_7 під час сварки з ОСОБА_8 , яка виникла раптово на ґрунті неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння смерті останнього, наніс ОСОБА_8 не менше 12 ударів ногами в обличчя, не менше 5 ударів дерев`яною палицею по голові, не менше 3 ударів по голові скляними банками.

Після чого ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на позбавлення життя людини, наніс ОСОБА_8 удари ногами по тулубу та кінцівках. В результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_8 втратив свідомість.

У подальшому, 06 лютого 2015 року приблизно о 02 год ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 , заздалегідь не домовляючись, з метою приховування слідів злочину, винесли потерпілого на вулицю та відтягли в район будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_8 через деякий час помер. Після цього ОСОБА_7 з місця події зник, а ОСОБА_9 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 , з метою знищення слідів злочину замив сліди крові та прибрав на кухні.

Смерть ОСОБА_8 настала від тупої сполученої травми голови, тулуба та кінцівок, яка ускладнилась травматичним шоком.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Укасаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухвалою апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції безпідставно:

- визнав недопустимими докази, зокрема, протокол затримання ОСОБА_7 , протокол огляду місця події від 07 лютого 2015 року, під час якого ОСОБА_7 добровільно видав належний йому одяг, висновок експерта № 214 від 10 березня 2015 року, який є похідним від цього протоколу, протокол огляду місця події від 07 лютого 2015 року, проведеного неповноваженим слідчим ОСОБА_10 , а також висновок експерта № 212 від 18 березня 2015 року;

- зазначив про те, що експертом під час складення свого висновку № 212 від 18 березня 2015 року надано відповіді на питання, які не ставились на вирішення слідчим;

- вказав на те, що слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_9 в квартирі по АДРЕСА_5 був проведений з порушенням вимог КПК України, без дозволу слідчого судді;

- послався на суперечності як в показаннях свідка ОСОБА_9 , так і даних відеокамери, якою здійснювалось фіксування слідчого експерименту.

Посилається також на те, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не надав належної оцінки доказам сторони обвинувачення, які доводять винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_8 , а також не врахував показання свідка ОСОБА_9 , надані ним в попередньому судовому засіданні, та відсутність заперечень власника квартири ОСОБА_11 на проведення слідчого експерименту в її житлі.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не зважив на те, що затримання ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України було правомірним та не зазначив, чиї права були порушені під час проведення огляду місця події неповноважним слідчим, з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31 серпня 2022 року (№756/10060/17).

На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 в інтересах виправданого ОСОБА_7 подала письмове заперечення, в якому, із наведенням відповідних аргументів, просила її залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав доводи касаційної скарги, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Захисник та виправданий заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У касаційній скарзі прокурор покликається на істотне порушення кримінального процесуального закону, допущене судом апеляційної інстанції.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Таким чином, закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень у випадку, якщо вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК України тягне за собою скасування судового рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

У певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону при перегляді вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора не дотримався з огляду на таке.

Так, за результатом розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції за участю присяжних дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували та доводили поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із виправдувальним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій із наведенням відповідних обґрунтувань просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити новий вирок, за яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, з призначенням обвинуваченому за вказаною нормою кримінального закону та з урахуванням вимог ст. 71 КК України відповідного покарання.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на його думку, призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Стверджував, що суд першої інстанції безпідставно визнав ряд письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, недопустимими. Також, зазначав про те, що матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційної скарги прокурора залишив вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_7 без зміни, а скаргу прокурора - без задоволення.

Залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, суд апеляційної інстанції викладених в ній доводів ретельно не перевірив, погодився з оцінкою доказів, зробленою судом першої інстанції, без їхнього власного ґрунтовного аналізу з урахуванням положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду.

Так, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами:

- протокол огляду місця події, складений 07 лютого 2015 року слідчим ОСОБА_10 , через те, що цей слідчий не входив до складу слідчої групи та не мав повноважень проводити будь-які слідчі дії в межах даного кримінального провадження;

- протокол проведення слідчого експерименту від 10 лютого 2015 року з участю свідка ОСОБА_9 через те, що ця слідча дія проводилась у житловому приміщенні без дозволу слідчого судді, крім того, допущена суперечність у назві відеозаписуючого пристрою.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком погодився, проте не врахував правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3 кс 22), відповідно до якої суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Також колегія суддів уважає слушними доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не врахував відсутність заперечень власника квартири ОСОБА_11 на проведення слідчого експерименту в її житлі.

Крім того, слідчий експеримент проводився за місцем тимчасового проживання ОСОБА_9 , який і був учасником цієї слідчої дії.

Суд апеляційної інстанції погодився й з висновком суду першої інстанції про визнання недопустимими висновків експерта № 211 від 12 березня 2015 року та № 73-МК від 03 квітня 2015 року щодо дослідження речей ОСОБА_9 через те, що слідчий суддя відмовив слідчому в тимчасовому доступі до цих речей.

Проте суд апеляційної інстанції ретельно не перевірив доводів прокурора в частині допустимості цих доказів та не проаналізував мотиви відмови слідчого судді, яка не стосувалась правомірності отримання слідчим указаних речових доказів.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не проаналізував показання свідка ОСОБА_9 , (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), надані ним у судовому засіданні 27 липня 2016 року перед іншим складом суду, але за участю сторони захисту, та не зробив їхньої власної оцінки.

Разом із цим колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, погодившись з вироком суду першої інстанції, допустив суперечності у визначенні підстав для виправдання ОСОБА_7 , зазначивши одночасно про невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого та про відсутність в його діях складу інкримінованого злочину.

З огляду на вищезазначене колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 ретельно не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора, не надав на них вичерпних відповідей, не здійснив всебічного та повного аналізу обставин кримінального провадження, не дав належної оцінки за критеріями ст. 94 КПК України як кожному доказу, так і сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК України при розгляді апеляційної скарги прокурора, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ч. 1ст. 412 цього Кодексу, оскільки зазначене могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й щодо правильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відтак касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 - скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, в тому числі й шляхом повторного дослідження доказів, дати на них вичерпні відповіді й постановити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3