Єдиний унікальний номер 205/1522/22
1-в/205/189/23
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська
Провадження № 1-в/205/189/23 Справа № 205/1522/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, відповідно до ст. 82 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

в режимі відеоконференції:

представника установи

виконання покарання ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ :

До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, відповідно до ст. 82 КК.

В обґрунтування свого клопотання засуджений посилається на рішення КСУ від 16.09.2021 №6р-(ІІ)/2021, відповідно до якого, на його думку, довічне позбавлення волі є неконституційним, катуванням, нелюдським та принижуючим його честь та гідність.

Засуджений ОСОБА_5 та його захисник підтримали заявлене клопотання та просили його задовольнити.

В судовому засіданні прокурор та працівник установи виконання покарань заперечував проти задоволення клопотання засудженого, посилаючись на те, що вищевказаним рішення КСУ не було визнано неконституційним покарання у виді довічного позбавлення волі, а вказано виключно на необхідність вдосконалення законодавства України, яке має містити механізм перегляду такого покарання, що й було зроблено шляхом внесення змін до ст. 82 КК.

Представник установи виконання покарань залишив вирішення вказаного питання на розсуд суду.

Суд, заслухавши заявлене клопотання, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_5 доходить наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 засуджений 26.07.1999 року Луганським обласним судом за ст. ст. 142 ч. 1, 177 ч. 1, 93 и «Ж», «З», «І», 42 ч. 1 КК (1960 р. ) до виключної міри покарання (розстрілу). Згідно ухвали Луганського обласного суду від 13.07.2000 року на підставі ст. ст. 404, 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу» вирок від 26.07.1999 року змінено виключну міру покарання замінити на довічне позбавлення волі.

За час відбуття покарання в ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» засуджений ОСОБА_5 характеризується негативно. Неодноразово допускав порушення режиму утримання, у зв`язку з чим до нього було застосовано 13 дисциплінарних стягнень. Заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці до засудженого не застосовувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Посилання ОСОБА_5 на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), є неприйнятним та ґрунтується на власному, хибному тлумаченні положень законодавства, з огляду на таке.

Євройпейський суд з прав людини зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС), яка 08.07.2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України №2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи вказане, як ЄСПЛ, Конституційний Суд України і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009).

На виконання вказаних рішень, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18.10.2022 було викладено положення ст. 82 КК в новій редакції.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 82 КК, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 82 КК, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» (далі Пленум) умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Крім того, відповідно до роз`яснень (п.17) постанови Пленуму судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці тощо.

Відтак, умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: 1) засуджений відбуває покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі, або довічного позбавлення волі (ч. 1 ст. 82 КК); 2) він став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК); 3) він фактично відбув встановлену ч. 5 ст. 82 КК частину призначеного судом покарання.

Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі і на час розгляду клопотання засуджений відбув більше 25 років, проте відсутні підстави однозначно стверджувати, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення, оскільки його поведінка і ставлення до праці та виконання обов`язків в період відбування покарання не засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до покарання у виді позбавлення волі на певний строку, що і є підставою для відмови у задоволенні його клопотання.

Відповідно до ст. 6 Кримінального виконавчого кодексу України (далі КВК), виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК, засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як з засудженими, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу. Більше того, вказана поведінка засудженого має бути оцінена за весь час відбування покарання, а не за окрему його частину.

Як зазначалось вище, засуджений ОСОБА_5 за весь час відбуття покарання неодноразово допускав порушення режиму утримання у зв`язку з чим був 13 разів до нього застосовувались дисциплінарні стягнення, в тому числі й у вигляді переведення до карцеру на 15 діб, заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці до засудженого не застосовувались.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що засуджений ОСОБА_5 не став на шлях виправлення, що унеможливлює на даному етапі застосування до нього положень ст. 82 КК, у зв`язку з чим в задоволенні його клопотання має бути відмовлено.

Керуючись ст. 82 КК, ст. 537, 539 КПК, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, відповідно до ст. 82 КК відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом 7 днів з дня її проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3