КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4182/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

19 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0005096 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з неповною вищою освітою, який не одружений, студент Сумського державного університету, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24.04.2023, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 84 920 (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять) гривень 16 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовлено.

Вирішено долю щодо речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Згідно вироку суду, 03.09.2020, приблизно о 15 год. 50 хв, водій ОСОБА_7 , керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем марки «Renault Logan», р.н. НОМЕР_1 , рухався у світлу пору доби, по сухій, чистій ділянці проїзної частини вулиці Радищева, зі сторони бульвару Вацлава Гавела у напрямку вулиці Світлогорської в м. Києві. Доїхавши до нерегульованого перехрестя бульвару Вацлава Гавела з вулицею Світлогірською в м. Києві, дорожня розмітка на якому відсутня, водій ОСОБА_7 здійснив поворот ліворуч на вул. Світлогірську в м. Києві та, будучи неуважним, не вірно зреагував на зміну дорожньої обстановки, не переконався, що це буде безпечно та не створить небезпеки чи загрози іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, чим грубо порушив п.п. 1.5, 2.3 б), д), 10.9 ПДР України, здійснив наїзд задньою частиною автомобіля «Renault Logan», р.н. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину вул. Світлогірської біля перехрестя з вулицею Радищева, по лінії тротуарів, в напрямку бульвару Вацлава Гавела в м. Києві.

Після зупинки водій ОСОБА_7 вийшов із автомобіля «Renault Logan», р.н. НОМЕР_1 , підвів лежачого на проїзній частині пішохода ОСОБА_10 на ноги та посадив його в салон автомобіля на заднє сидіння. Доїхавши за адресою проживання ОСОБА_10 , а саме: АДРЕСА_2 , висадив його з автомобіля на лавку біля будинку та зник з місця пригоди.

Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_10 отримав середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження, а саме: закриту травму лівого кульшового суглобу: перелом шийки лівої стегнової кістки (зі зміщенням уламків).

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24.04.2023 та закрити справу відносно ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 вину свою у скоєнні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не визнав, та вказав, що 03.09.2020 у нього в розпорядні перебував легковий автомобіль «Renault Logan», р.н. НОМЕР_1 , вказаний автомобіль йому купила мама і належав він йому на праві особистої власності. Апелянт вказує, що 03.09.2020 обвинувачений заходився у м. Києві, протягом дня він користувався своїм автомобілем «Renault Logan» та їздив по місту. В цей день по вулиці Світлогірській та по вулиці Радищева він взагалі не їздив, на перехресті вказаних вулиць взагалі заднім ходом ніколи не рухався і наїзд на пішохода не здійснював. Взагалі в місті Києві він ніколи не був учасником дорожньо-транспортної пригоди за його участю, участю його автомобіля, та пішохода. Обвинувачений вважає, потерпілий ОСОБА_10 обумовив його у скоєні ним наїзду.

Крім того, апелянт вказує, що суд не взяв до уваги наступні обставини, а саме те, що прокурором в якості доказів, було залучено заяву потерпілого ОСОБА_10 від 02.11.2020 року, та протокол пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 27.10.2021 року, в заяві ОСОБА_10 вказує, що невстановлений автомобіль під керуванням невстановленого водія, здійснив на нього наїзд і просить визнати його потерпілим по справі, а в протоколі вже після спливу майже одного року він впізнає обвинуваченого ОСОБА_7 , фото якого під час проведення впізнання, від інших осіб була іншого формату, як водія який здійснив на нього наїзд.

Також апелянт зазначає, що під час судового засідання було заявлене усне клопотання щодо додаткового допиту потерпілого ОСОБА_10 , заявлене клопотання судом було розглянуто та задоволено. Після задоволення клопотання, потерпілий ОСОБА_10 в категоричній формі відмовився надавати свідчення та відповідати на запитання захисту. Відмову потерпілого давати відповіді на запитання сторони захисту, апелянт розцінює як порушення права на перехресний допит істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим було заявлене клопотання щодо визнання показів потерпілого ОСОБА_10 недопустимим доказом, але судом вказане клопотання не розглянуто, у вироку суду, відображення стосовно відмови потерпілого ОСОБА_10 від дачі показань на запитання захисту не взято до уваги та у вироку не відображено. Апелянт вказує, що у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги покази зацікавленої особи потерпілого ОСОБА_11 , а відкинув покази обвинуваченого.

Щодо протоколу перегляду відеозапису від 25.09.2020, апелянт вказує, що речовий доказ - СД-диск який отримано нібито із комплексної системи відеоспостереження «Безпечне місто» на якому зафіксовано 03.09.2020р. заїзд автомобіля марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_2 з бульвара В.Гавела на вул. Радищева в м. Києві, та протокол перегляду відеозапису від 26.09.2020р., речовий доказ - СД-диск, який отримано нібито від представника магазину «STIHL» на якому зафіксовано наїзд на пішохода ОСОБА_10 автомобілем «Renault Logan» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 - є недопустимими доказами. Оскільки, під час ознайомлення у Солом`янському районному суді м. Києва з матеріалами кримінального провадження, походження речових доказів до матеріалів кримінального провадження: - СД - диска з комплексної системи відеоспостереження «Безпечне місто» на якому зафіксовано 03.09.2020р. заїзд автомобіля марки «Renault Logan» з бульвара В.Гавела на вул. Радищева в м. Києві, та - СД - диска з магазину «STIHL» на якому зафіксовано наїзд на пішохода ОСОБА_12 автомобілем «Renault Logan» - не встановлено.

Крім того, апелянт зазначає, що з ціллю перевірки законності походження речового доказу - СД - диска з магазину «STIHL» на адресу дирекції магазину був направлений запит, згідно отриманої відповіді було встановлено, що слідчий на підставі наданого ним запиту дирекції магазину « STIHL » самостійно здійснив вилучення відеозапису. Дирекція магазину відповідь слідчому на запит не надавала. Таким чином слідчий в порушення КПК, без дозволу суду незаконно вилучив з системи відеоспостереження - СД - диск з відеозаписом. Під час судового засідання при розгляді справи, була оголошена заява про відкриття матеріалів прокурору та потерпілому, та надано їм матеріали, а саме адвокатський запит і відповідь на запит директора магазину «STIHL», та заявлене клопотання про долучення вказаних матеріалів до матеріалів кримінального провадження. Судом відкриті матеріали були долучені до матеріалів провадження.

Також апелянт вказує, що прокурор оспорюючи походження речового доказу надав суду розписку згідно якої слідчий нібито отримав диск з відеозаписом, та просив долучити до матеріалів провадження. Під час ознайомлення з розпискою, було встановлено, що розписка стороною обвинувачення під час досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України обвинуваченому не відкривалась, вказані обставини судом у вироку не відображені. Щодо походження речового доказу - СД - диска з системи відео спостереження «Безпечне місто», то слідчим взагалі запит на адресу юридичної особи взагалі не надсилався. Апелянт зазначає, що допущені порушення є істотними і слугують безперечною підставою для поставлення під сумнів законності протоколів перегляду відеозаписів та речових доказів СД-дисків, на яких вирішальною мірою ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 , а тому вказані протоколи перегляду відеозаписів, та речові докази СД-диски, не є допустимими джерелами доказів, адже наведені по ним фактичні дані були отримані з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, апелянт зазначає, що суд приймаючи рішення також не прийняв до уваги, що автомобіль обвинуваченого ОСОБА_7 марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_2 в системі відеоспостереження був зафіксований за час до наїзду на потерпілого ОСОБА_10 в м. Києві у невідомому місці. По вулиці Радищева, по вулиці Світлогірській та по бульвару В. Гавела м. Київ автомобіль марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_2 , який належить обвинуваченому ОСОБА_7 в системі відеоспостереження не був зафіксований.

Також апелянт вказує, що під час досудового розслідування слідчим по справі була призначена судова автотехнічна експертиза, в розпорядження експерта слідчим були надані матеріали кримінального провадження а також -СД - диск з відеозаписом, з магазину «STIHL». На підставі матеріалів кримінального провадження та відеозапису був зроблений експертний висновок. Оскільки експертний висновок є похідним від згадуваного протоколу перегляду відеозапису від 26.09.2020р., та СД-диска з відеозаписом з магазину «STIHL», висновок судової авто технічної експертизи № CE-19/111-21/43405-IT від 16.09.2021р. є недопустимим.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на суттєві порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України, не врахування всіх обставин справи, просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24.04.2023 - скасувати. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що потерпілий в свої показах посилається на дані, які йому стали відомі від третіх осіб, а не особисто, оскільки в рапорті інспектора УПМ в м. Києві від 3.09.2020 року вказано один номер автомобіля, а вирок суд посилається на інший, зі слів потерпілого, а сам потерпілий 2.11.2020 року взагалі не згадує прикмет автомобіля, який здійснив наїзд.

Крім того, апелянт зазначає, що фактично, обвинувачення базується на протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.10.2021 року, в якому відображено процедуру пред`явлення фотознімків для впізнання потерпілому ОСОБА_10 . При цьому його фотознімок, який пред`являвся для впізнання ОСОБА_13 , відрізняється від трьох інших фотознімків, які використовувалися при процедурі впізнання. Три інші фотознімки містять лише обличчя осіб, в той час як його фотознімок містить його зображення з погруддям. При цьому в протоколі зазначено, що потерпілий впізнає його, як особу яка приїжджала до нього в лікарню разом з адвокатом, а не як особу яка керувала автомобілем, який здійснив на нього наїзд. Відповідно до пояснень, наданих ним в судовому засіданні 04.04.2023, він дійсно приїжджав до потерпілого в лікарню на вимогу та внаслідок погроз слідчого, який погрожував відібранням автомобіля та його затриманням з подальшим обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апелянт вказує, що так як він був заляканий слідчим, то він під тиском поїхав до потерпілого, якого до того моменту не знав і не бачив, та намагався переконати його в своїй непричетності до ДТП. Відповідно, і потерпілий ОСОБА_10 в протоколі зазначає, що він впізнає особу, яка приїжджала до нього в лікарню. Вказаний протокол є недопустимим доказом внаслідок порушення процедури проведення впізнання, і при цьому ж він взагалі не міг бути прийнятий судом в якості доказу, так як потерпілий впізнав особу, яка приїздила до нього в лікарню, а не здійснила ДТП.

Також апелянт зазначає, що вулиця Світлогірська в місті Києві у 2022 році була перейменована на вулицю Світлодарську, тобто станом на дату винесення вироку мала іншу назву. Вулиця Світлодарська - вулиця в Солом`янському районі міста Києва, місцевість Відрадний, пролягає від Волноваської до Козелецької вулиці, у Світлодарської вулиці відсутнє перехрестя з бульваром ОСОБА_14 , тобто у вироку ні назва вулиці ані перехрестя вказані невірно. При цьому, відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 3.09.2020 було оглянуто місце ДТПІ за адресою вул. Радищева, 10 (нині, з 2022 року - вул. Волноваська, 10). У вказаному протоколі зазначено «Напрямок проведення огляду: від бул. В. Гавела до пров. Радищева.» В додатку до протоколу - Схемі пригоди, місце ДТП не зазначено взагалі, намальовано перехрестя без зазначення вулиці, що перетинає. На стор. 7 протоколу в п. 27 вказано, що додатком до протоколу є «рапорт пояснення очевидця», при цьому такого документа як «рапорт пояснення очевидця» судом досліджено не було, про будь-яких очевидців обвинуваченням не зазначено. Зважаючи на те, що відповідно до тексту вироку суду в якості місця ДТП вказується то перехрестя бул. В. Гавела та вул. Світлогірської, то перехрестя вул. Радищева та вул. Світлогірської, а в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 3.09.2020 вулиця Світлогорська не згадується взагалі, апелянт вважаю, що обвинуваченням та судом не доведено належними та достатніми доказами місце скоєння ДТП, і відповідно подія злочину.

Крім того, апелянт вказує, що в матеріалах справи міститься Постанова про визнання речей документів у кримінальному провадженні та визначення місця його зберігання від 25 вересня 2021 року, яка стосується визнання відеозапису з камер відеоспостереження магазину «STIHL», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Радищева, 10, речовим доказом. У цій постанові зазначено, що: «відеозапис отримано від представника магазину «STIHL», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Радищева, 10, із камер зовнішнього відеоспостереження.» При цьому у матеріалах справи немає доказів отримання відеозаписів камер відеоспостереження магазину «STIHL», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Радіщева, 10, в порядку, передбаченому ст. 93 та главою 15 КПК України. Ані доказів витребування та отримання від власника (ів) магазину «STIHL» вказаних відеозаписів, ані клопотання та відповідно ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів (цих відеозаписів) стороною обвинувачення не надано.

Також апелянт зазначає, що у відповідь на адвокатський запит № 01 від 22.02.2023р. захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 директор ПП «Техкомплект» ОСОБА_15 повідомила, що: «... слідчим власноруч з будівлі магазину Stihl було вилучено відеозапис, на якому було зафіксовано наїзд на пішохода.» Так як такий порядок вилучення доказів чинним КПК України не передбачено, слідчий не мав права самостійно вилучати відеозаписи у володільця, а лише міг отримати від нього вказані докази добровільно. Відповідно до відповіді на адвокатський запит директор ПП «Техкомплект» ОСОБА_15 добровільно відеозапис слідчому не надавала, в порядку глави 15 КПК України доказ не вилучався, тобто отримання доказу відбулося в позапроцесуальний спосіб.

Апелянт вказує, що не зважаючи на те, що захистом на стадії судового розгляду на це порушення зверталася увага суду, судом це порушення було проігноровано, хоча порушення порядку отримання доказів веде до визнання таких доказів недопустимими. Апелянт вважає, що так як законні підстави отримання відеозапису з камер відеоспостереження магазину «STIHL», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Радищева, 10, обвинуваченням не надані, вказані докази с недопустимими.

Крім того, апелянт зазначає, що в постанові про визнання речей документом у кримінальному провадженні та визначення місця його зберігання від 25 вересня 2021 року старшим слідчим СВ Солом`янського управління поліції ГУНП у місті Києві капітаном поліції ОСОБА_16 на сторінці 2 вказано: «... відбувся наїзд за участю автомобіля марки «Renault Logan», p.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 , на пішохода ОСОБА_17 ». Тобто вказані дані зовсім іншого автомобіля з іншим державним номерним знаком.

Також апелянт вказує, що в матеріалах справи міститься Постанова про визнання речей документом у кримінальному провадженні та визначення місця його зберігання від 25 вересня 2021 року, яка стосується визнання відеозапису із камер спостереження, що встановлені на електроопорі, яка охоплює перехрестя бульвару В.Гавела з вул. Радищева в м. Києві, в рамках програми «Безпечне місто», речовим доказом. При цьому у матеріалах справи немає доказів отримання відеозаписів із камер спостереження, що встановлені на електроопорі, яка охоплює перехрестя бульвару В.Гавела з вул. Радищева в м. Києві, в рамках програми «Безпечне місто» в порядку, передбаченому ст. 93 та главою 15 КПК України. Ані доказів витребування та отримання від власника (ів) камери вказаних відеозаписів, ані клопотання та відповідно ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів (цих відеозаписів) стороною обвинувачення не надано. Не зважаючи на те, по захистом на стадії судового розгляду на це порушення зверталася увага суду, судом це порушення було проігноровано, хоча порушення порядку отримання доказів веде до визнання таких доказів недопустимими. Апелянт вважає, що так як законні підстави отримання відеозапису із камер спостереження, що встановлені на електроопорі, яка охоплює перехрестя бульвару В. Гавела з вул. Радищева в м. Києві, в рамках програми «Безпечне місто», обвинуваченням не надані, вказані докази є недопустимими.

Окрім того, апелянт зазначає, що докази, які ґрунтуються на відеозаписах з камер відеоспостереження магазину «STIHL», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Радищева, 10, та із камер спостереження, що встановлені на електроопорі, яка охоплює перехрестя бульвару В.Гавела з вул. Радищева в м. Києві, в рамках програми «Безпечне місто», а саме: протокол огляду відеозапису від 26.09.2020 року; протокол огляду відеозапису від 25.09.2020 року; висновок головного судового експерта відділу автотехнічних досліджень лабораторії автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_18 № CE-19/111-21/43405-IT від 16.09.2021 року є недопустимими доказами внаслідок «доктрини плодів отруйного дерева».

Також апелянт вказує, що покази потерпілого мають бути визнані недопустимим доказом з наступних підстав, а саме: потерпілий як на стадії досудового слідства, так і судового слідства надавав покази, що суперечать обставинам справи; потерпілий підписав протокол впізнання, в якому зазначено, що потерпілий впізнає ОСОБА_7 , як особу яка приїжджала до нього в лікарню разом з адвокатом, а не як особу яка керувала автомобілем, який здійснив на нього наїзд внаслідок порушення права захисту на перехресний допит у засіданні 20.04.2022 року, де потерпілий відмовився відповідати на запитання захисту.

Крім того, апелянт зазначає, що обвинувачення не надало доказів того, що ним взагалі розглядалася будь-яка альтернативна версія подій, з самого початку єдиним підозрюваним обвинуваченням був визначений він і причетність ніяких інших осіб не розглядалася і не досліджувалася. Апелянт вважає, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що кримінальне правопорушення вчинив саме він, враховуючи всі вище викладені обставини.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у справі у зв`язку з цим.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється, згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та апеляційній скарзі самого обвинуваченого ставилось питання про скасування вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 24.04.2023 та закриття справи щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 285 КПК України роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд поданої як ним так і його захисником апеляційної скарги, на що обвинувачений наполягав саме на розгляді клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла така підстава звільнення від кримінальної відповідальності.

Вислухавши думку обвинуваченого та захисника, які наполягали на задоволенні заяви про звільнення від кримінальної відповідальності, думку прокурора, який не заперечував проти задоволення поданого клопотання, вказавши на те, що у кримінальному провадженні відсутні дані про зупинення чи переривання перебігу давності, роз`яснивши обвинуваченому наслідки задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення не тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні 03.09.2020 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і за вироком суду був визнаний винуватим саме у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого не визнав.

Санкцією частини 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, положень ч. 4 ст. 12 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, станом на 19 жовтня 2023 року сплинуло більше 3 років та закінчились, визначені ст. 49 КК України строки давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років і згідно із частиною третьою цієї статті перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

Стороною захисту під час розгляду клопотання надані документи, які свідчать про те, що ОСОБА_7 станом на 19 жовтня 2023 р. незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, до будь-якого виду відповідальності, окрім кримінального провадження, яке є предметом апеляційного розгляду не притягувався.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення, встановлених ч.1 ст. 49 КК України, строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно його згода на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадків, передбачених ч. 5 ст. 49 КК України.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини та згоду обвинуваченого, колегія суддів вважає, що наявні умови, які є правовою підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підстави для проведення судового провадження, що включає у себе, відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності підлягає задоволенню, вирок суду - скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України - закриттю на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням на час апеляційного розгляду строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

У зв`язку з тим, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого - закриттю, цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілого ОСОБА_10 колегія суддів залишає без розгляду, з роз`ясненням потерпілому його права, відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Долю речових доказів колегія суддів вирішує, відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17, провадження №51-4251кмо21, про те, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних із залученням експерта стороною захисту, колегія суддів дійшла висновку про віднесення процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні за проведення автотехнічної експертизи в сумі 1029 грн. 72 коп.; за проведення судово-медичної експертизи - 1796 грн. 90 коп. на рахунок держави.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 284 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24.04.2023 у кримінальному провадженні №0005096 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України - скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження №0005096 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України - закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.

Речові докази: -автомобіль «марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_2 - залишити в користуванні ОСОБА_19 , як власника;

- медичну документацію потерпілого ОСОБА_10 - передати за належністю;

- електронні носії CD диски з відеозаписами з камер спостереження - зберігати в матеріалах провадження.

Процесуальні витрати за проведення автотехнічної експертизи в сумі 1029 грн. 72 коп.; за проведення судово-медичної експертизи - 1796 грн. 90 коп. віднести на рахунок держави.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4