ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2904/23 Справа № 234/7594/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України.

Під час судового засідання ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2023 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 21 вересня 2023 року, включно та альтернативою внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 214 720,00 грн.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення.

В обґрунтування, посилаючись на практику ЄСПЛ та п.1 ч.1 ППВСУ №11 від 17.10.2014 "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" зазначає, що у даній справі вже давно порушена "розумність" строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки останній тримається під вартою з лютого 2022 року та нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено і можливість їх отримання вичерпано.

Крім того, вважає, що прокурором не доведена як вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і наявність передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України (далі - КПК) ризиків того, що останній може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Аргументує тим, що обвинувачений вказував суду першої інстанції про те, що не намагатиметься переховуватись на окупованих територіях, а навпаки сприятиме судовому розгляду у з`ясуванні обставин даної справи, так як особисто зацікавлений у тому, щоб справа швидше закінчилась та він зміг би продовжувати спокійно жити. Крім того, ОСОБА_7 мешкає у м. Краматорську, яке є підконтрольним Україні містом, раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягався.

З урахуванням наведеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року та ухвалити нову, якою обрати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що судом першої інстанції було грубо порушено положення ст.ст.8,9 КПК та Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13.

В обґрунтування зазначає, що судом під час розгляду клопотання про продовження йому строку тримання під вартою не було взято до уваги недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, а також виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків при обранні більш м`якого запобіжного заходу.

Тому обвинувачений просить апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів поданих ними апеляційних скарг, які наполягали на їх задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, один з яких, ч.2 ст.307 КК згідно ст.12 КК є тяжким злочином, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, про наявність існування яких свідчить, як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання йому винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу обвинуваченого, який не одружений, утриманців не має, офіційно не працевлаштований, мешкає у м. Краматорську, яке перебуває поруч з місцем проведення активних бойових дій на сході країни.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух кримінального провадження, судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_7 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 21 вересня 2023 року, включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді домашнього арешту, на чому наполягають захисник та обвинувачений, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

За таких обставин доводи сторони захисту та обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК, відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та будь-яких обґрунтувань того, що інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вже тривалий час, а саме з лютого 2022 року, перебуває під вартою не є підставою для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд кримінального провадження триває, на даний час встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також під час апеляційного перегляду з`ясовано, що матеріали кримінального провадження є чисельними, досліджуються судом першої інстанції, з огляду на обсяг пред`явленого обвинувачення та доказів не встановлено затягування розгляду справи зі сторони суду чи прокурора.

Окрім того, доводи захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 21 вересня 2023 року, включно та альтернативою внесення застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4