УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року

м. Київ

справа № 392/1727/19

провадження № 51-4315ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000158, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено частково.

Постановлено стягнути:

з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_5 - 94 656,27 грн у рахунок відшкодування витрат на поховання, 3240 грн у рахунок витрат на професійну правничу допомогу та 25 038 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; а на користь ОСОБА_6 - 150 228 грн у зв`язку з втратою годувальника, 25 038 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 4082 грн у рахунок витрат на професійну правничу допомогу;

з Товариства з обмеженою відповідальністю «АрселорМіттал Пекеджінг Україна» на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - 500 000 грн кожній у рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_5 - 12 960 грн у рахунок витрат на професійну правничу допомогу, а на користь ОСОБА_6 - 11 618 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 20 червня 2019 року приблизно о 09:45, керуючи автомобілем марки «KIA Sorento» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка зі сторони м. Умані Черкаської області в напрямку м. Кропивницького, порушила вимоги пунктів 1.2, 1.5, підпунктів «б», «д» п. 2.3, пунктів 10.1 та 11.2 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме проявила необережність, недбалість та особисту неуважність, рухаючись на спуск, не вибрала безпечної швидкості руху, своєчасно не відреагувала на зміну напрямку дороги праворуч, виїхала на смугу зустрічного руху та допустила зіткнення свого автомобіля з лівим переднім і заднім колесами причепа-платформи «KRONE AZW 18» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), що був у складі автопоїзда з вантажним контейнеровозом марки «DAF FX 95.430» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ). Після зіткнення з причепом-платформою на смузі зустрічного руху її автомобіль зіткнувся з автомобілем марки «Mersedes-Benz 208D» (реєстраційний номер НОМЕР_4 ), а потім на смузі зустрічного руху сталося лобове зіткнення її автомобіля з автомобілем марки «Geely CK» (реєстраційний номер НОМЕР_5 ) під керуванням ОСОБА_7 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій автомобіля «Geely CK» - потерпілий ОСОБА_7 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 05 червня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і її особі через суворість, просить змінити постановлені щодо неї судові рішення в частині призначеного їй покарання та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Суть доводів касаційної скарги засудженої зводиться до тверджень щодо невмотивованості постановлених щодо неї судових рішень у частині незастосування положень ст. 75 КК.

Вважає, що місцевий суд не дотримався вимог закону про індивідуальний підхід до призначення покарання з урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Як зазначає засуджена, місцевий суд не в достатній мірі врахував те, що докази у справі були досліджені із застосуванням ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), вона визнала себе винуватою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, її вік, вчинення хоч і тяжкого, але необережного злочину, наявність у неї постійного місця проживання, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, міцні соціальні зв`язки, перебування на її утриманні батька віком 84 роки, який страждає на онкологічне захворювання та потребує постійного догляду сторонньої особи, її стан здоров`я, що є незадовільним, і деякі обставини вчинення ДТП.

Звертає увагу на те, що через аварію вона також отримала ушкодження у вигляді перелому хребта, що стало приводом хірургічного втручання та тривалої реабілітації і перебування її в лікарні. Унаслідок такої травми їй було встановлено інвалідність 3 групи довічно.

Стверджує, що вона вчинила всі можливі дії для відшкодування матеріальної шкоди потерпілим у розмірі пред`явлених вимог до неї відповідно до цивільних позовів, однак через відмову потерпілих отримувати грошову компенсацію частинами таке відшкодування виявилося неможливим.

На переконання ОСОБА_4 , посилання місцевого суду в рішенні на неможливість застосувати більш м`яке покарання через наслідки у вигляді загибелі людини є незаконними, адже такі наслідки вже враховано під час кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК і злочин віднесено до тяжких саме через ці наслідки.

Крім того, наголошує на тому, що апеляційний суд усупереч ст. 419 КПК не дав належної відповіді на доводи апеляційної скарги сторони захисту.

Встановлені обставини і мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині засуджена не оскаржує.

Доводи засудженої щодо невмотивованості постановлених щодо неї судових рішень у частині незастосування положень ст. 75 КК, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65 - 75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається що, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу засудженої, котра вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, на час вчинення кримінального правопорушення працювала фінансовим директором ТОВ «АрселорМіттал Пекеджінг Україна», на час розгляду справи судом не працює, є особою з інвалідністю, має задовільний стан здоров`я. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття, поважний вік ОСОБА_4 та наявність на утриманні останньої батька похилого віку обставинами, що пом`якшують покарання, та зазначив про відсутність обставин, які його обтяжують.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженій покарання, передбаченого санкцією статті, за якою її засуджено.

Крім того, місцевий суд, зваживши на наслідок вчинення злочину - загибель людини, знищення та пошкодження транспортних засобів, що не належать засудженій, а також на невідшкодування на день ухвалення вироку збитків і моральної шкоди потерпілим, урахувавши, що встановлені обставини, які пом`якшують покарання, істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідком якого є загибель людини, не знайшов підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, оскільки таке покарання буде достатнім, справедливим та необхідним для її виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами.

Ці висновки місцевого суду були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, що викладені в касаційній скарзі засудженої, і за наслідком апеляційного перегляду апеляційний суд, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи і підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 , рухаючись на спуск під час зміни напрямку дороги своєчасно не відреагувала на зміну дорожньої обстановки, виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення свого автомобіля спочатку з вантажною платформою, а потім з автомобілями «Мерседес» та "Geely CK". Через грубі порушення нею елементарних правил безпеки дорожнього руху водій автомобіля «Geely CK» ОСОБА_7 у результаті «лобового» зіткнення отримав тяжкі, несумісні з життям травми.

Крім того, суд апеляційної інстанції зважив і на те, що засуджена під час досудового розслідування, судового і апеляційного розглядів не відшкодувала шкоди потерпілим та не примирилася з ними.

Також звернув увагу і на думку потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які наполягали на реальному позбавленні волі ОСОБА_4 .

З урахуванням викладеного і принципів індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом засудженій ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Позитивні дані про особу засудженої, її ставлення до вчиненого (визнання вини), перебування на утриманні батька віком 84 роки з онкологічним захворюванням, її вік та незадовільний стан здоров`я, на чому ОСОБА_4 акцентує у своїй касаційній скарзі, обґрунтовано враховано судами попередніх інстанції під час визначення виду і розміру основного покарання, яке наближено до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК, і за обставин цього кримінального провадження ці відомості не знижують суспільної небезпеки вчиненого нею злочину настільки, щоб можливо було досягти мети покарання без реального його відбування засудженою.

Той факт, що засуджена вчинила злочин, який належить до злочинів з необережною формою вини, сам по собі не є підставою для пом`якшення призначеного покарання, визначеного судом у межах санкції статті.

Не є слушними посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що місцевий суд обґрунтував своє рішення неможливістю застосування до останньої більш м`якого покарання лише наслідками у вигляді загибелі людини, оскільки судом при призначенні засудженій покарання були враховані конкретні обставини цього кримінального провадження, зокрема її посткримінальна поведінка, не вчинення явних заходів щодо вибачення перед потерпілими та відшкодування їм завданих збитків.

Верховний Суд вважає, що досягти мети покарання можливо лише з реальним його відбуванням засудженою.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, умотивованість їхніх висновків з питання правильності призначеного їй заходу примусу, засуджена в касаційній скарзі не навела.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Що стосується клопотання засудженої ОСОБА_4 про зупинення виконання вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2023 року та ухвали Кропивницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року, то відповідно до ч. 1 ст. 430 КПК це питання вирішувалося б у разі відкриття касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3