ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/162/23 Справа № 190/660/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

законного представника

особи, щодо якої вирішується питання

про застосування примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000128, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року задоволено клопотання прокурора П`ятихатського відділу Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, визнано доведеним, що ОСОБА_9 , перебуваючи у стані неосудності, вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Згідно з висунутим обвинуваченням 19 квітня 2022 року приблизно о 16.00 год. ОСОБА_9 проходив повз домоволодіння АДРЕСА_2 , де у нього раптово виник намір на таємне викрадення будь-якого майна, реалізуючи який 19 квітня 2022 року приблизно о 17.30 год., упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_10 з метою таємного викрадення майна, підійшов до території домоволодіння АДРЕСА_2 , переліз через паркан, пройшов до приміщення жилого будинку, розташованого на території даного домоволодіння, де застосовуючи фізичну силу рук розбив вікно, таким чином проник до вказаного приміщення будинку, де діючи таємно, в умовах воєнного стану, викрав металеву батарею секційну, яка складається з 4 частин - 2 на 16 секцій, довжина якої 62 см, висота 57 см, 2 на 12 секцій, довжина якої 47 см, висота 58 см, вартістю 458,50 грн., які на праві власності належать ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , після чого заволодівши вище вказаним майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 матеріального збитку на вказану вище суму.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість наміру і мети його дій при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. В резолютивній частині ухвали зазначити, що вона може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її проголошення усіма учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду. В іншій частині ухвалу суду залишити без зміни.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що згідно дослідженого судом першої інстанції висновку експертизи ОСОБА_9 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, страждав і на теперішній час страждає на хронічне душевне захворювання у формі легкої розумової відсталості з вираженими розладами емоцій та поведінки, що є юридичним критерієм неосудності, з яким несумісні наявність у свідомості чітко сформульованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину. Звертає увагу, що висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону. Вказує, що всупереч правилам ч. 2 ст. 395 КПК України суд в резолютивній частині ухвали зазначив строк апеляційного оскарження 7 днів.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.

Законний представник особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими.

Осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Викладене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 26 червня 2019 року у справі №202/5997/17 та від 13 травня 2021 року у справі №204/8241/17.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, зокрема, висновку судово-психіатричної експертизи № 180 від 18 травня 2022 року ОСОБА_9 у період часу вчинення інкримінованого йому діяння страждав і на теперішній час страждає хронічним психічним захворюванням у формі легкої розумової відсталості з вираженими розладами емоцій та поведінки і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, за своїм психічним станом у теперішній час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними.

Висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_9 скоїв суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності є правильними з огляду на наявність хронічного психічного захворювання у формі легкої розумової відсталості з вираженими розладами емоцій та поведінки, яким він страждав в період інкримінованого йому діяння та в даний час страждає, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними в період інкримінованого діяння, а також останній не може усвідомлювати свої дії та керувати ними і на день розгляду провадження судом першої інстанції, тому суд обґрунтовано відповідно до вимог ч. 2 ст. 513 КПК України застосував примусові заходи медичного характеру.

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Водночас, суд першої інстанції помилково зазначив в своїй ухвалі про спрямованість наміру та мети дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки, як обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі прокурора, намір та мета злочину, вмотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини і прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту.

З цих підстав апеляційний суд вважає, що доводи прокурора підлягають задоволенню, а тому з ухвали суду першої інстанції необхідно виключити посилання на спрямованість наміру та мети дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2022 року щодо ОСОБА_9 посилання на спрямованість наміру й мети останнього при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4