справа № 462/1763/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000011 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, sз середньо-спеціальною освітою, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, місце проживання якого зареєстроване та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого - Яворівським районним судом Львівської області за ч.5 ст.407 КК України на п?ять років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком один рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року та строк дії якого продовжено на підставі Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №573/2022 від 15.08.2022 року з 05.30 год. 23.08.2022 року строком на 90 діб, 04.11.2022 року близько 21.39 год., перебуваючи у торговельному залі магазину «Під Боком» ТзОВ ТВК «Львівхолод», який розташований за адресою: м.Львів, вул.Калнишевського, 13, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв із прилавку один алкогольний напій «Metaxa», ємкістю 0,7 л., вартістю 516,60 грн. (без ПДВ), який заховав під свою куртку, та, не оплативши вартості вказаного товару, покинув приміщення магазину, після чого розпорядився викраденим товаром на власний розсуд.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише допитом обвинуваченого.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю, не заперечив фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, та дав суду показання, зазначивши зокрема, що крадіжку в магазині «Під Боком» вчинив умисно, алкогольний напій «Metaxa» він заховав під куртку, після чого, не оплативши його вартості, покинув приміщення магазину.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), в умовах воєнного стану, доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.4 ст.185 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення та обставин його вчинення.

Обставиною, що пом?якшує покарання ОСОБА_5 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчиненими умисно, з корисливих мотивів; особу винного, який раніше судимий (т.1, а.с.50-51), не одружений, проживає постійно за місцем реєстрації з матір?ю-пенсіонером, за якою здійснює догляд та яка має інвалідність ІІІ групи, офіційно непрацевлаштований, учасник бойових дій (т.1 а.с.28), на обліку щодо узалежнень та в психоневрологічному диспансері не перебуває (т.1, а.с.43, 45), негативних характеризуючих даних з місця проживання відносно нього не встановлено (т.1, а.с.47).

Положеннями ч.2 ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За змістом ч.1 ст.69 КК України рішення про призначення більш м?якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом?якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м?якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом?якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги дійсні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, беззаперечне визнання ним вини, щире розкаяння у скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення на досудовому розслідуванні, що сприяло ефективності та дієвості слідства, та суду у встановленні істини у кримінальному провадженні, про що свідчить і той факт, що справа розглянута в порядку ч.3 ст.349 КПК України, що є обставинами, які пом?якшують покарання та істотно знижують тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин, повне відшкодування потерпілому заподіяної шкоди та відсутність будь яких претензій останнього щодо обвинуваченого, а також встановлені судом вищенаведені дані про його особу, зокрема те, що він є особою молодого віку, здійснює догляд за матір?ю-пенсіонером, ІІІ групи інвалідності, є учасником бойових дій, суд вважає можливим призначити ОСОБА_4 покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст.185 КК України, тобто із застосуванням ст.69 КК України, а саме у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає34000 грн., оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 13 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 15.02.2021 року (справа №760/26523/17, провадження № 1-3600 кмо 20) зробила висновок, що до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Під час даного судового розгляду встановлено, що вироком Яворівського районного суду Львівської області від 14.11.2022 року ОСОБА_4 засуджений за ч.5 ст.407 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком один рік.

Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 04.11.2022 року, тобто до ухвалення вироку Яворівського районного суду Львівської області від 14.11.2022 року, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, за яке даним вироком засуджується до покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає34000 грн., тобто за покарання, яке підлягає реальному відбуванню, суд дійшов висновку, що положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а вирок Яворівського районного суду Львівської області від 14.11.2022 року підлягає самостійному виконанню.

Щодо заявленого ТзОВ ТВК «Львівхолод» цивільного позову про стягнення з обвинуваченого майнової шкоди в розмірі 516,60 грн. (Т.2, а.с.15), то такий слід залишити без розгляду, з огляду на подану представником потерпілого та , відповідно, цивільного позивача, заяву від 18.04.2023 року про залишення такого цивільного позову без розгляду, у зв`язку з відшкодуванням ОСОБА_4 заподіяної підприємству майнової шкоди в добровільному порядку.

Витрати, пов`язані із залученням експертів, відсутні.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Підстав, передбачених ст.176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.

Керуючись ст.368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, і призначити йому остаточне покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає34000 грн.

Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 14.11.2022 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.5 ст.407 КК України до покарання у виді п?яти років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, тривалістю один рік, та покладено обов?язки, передбачені ст.76 КК України - виконувати самостійно.

Цивільний позов ТзОВ ТВК «Львівхолод» до ОСОБА_4 про відшкодування 516,60 грн. майнової шкоди - залишити без розгляду, роз`яснивши цивільному позивачу його право пред`явити позов в порядку цивільного судочинства.

Речовий доказ -DVD-R диск із відеозаписом камер відеоспостереження за 04.11.2022 року з приміщення магазину «Під Боком», що на вул.Калнишевського, 13 у м.Львові (матеріали кримінального провадження, т.1, а.с.22, 23) - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1