ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Київ

Справа № 454/335/18

Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/811/431/22

Провадження № 51 - 2204 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 у режимі

відеоконференції,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000855 від

25 листопада 2017 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поздимир Радехівського району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 286 ч. 2 КК України,

за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2022 року

ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 13 914 гривень процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 листопада

2017 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Peugeot Expert» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автодорозі сполученням м. Червоноград - м. Радехів Львівської області в напрямку м. Червонограда, на ділянці дороги перед перехрестям з другорядною дорогою, яка веде ліворуч напрямку його руху до

с. Волсвин Червоноградського району, в порушення вимог пунктів 1.5, 1.10, 2.3.б), 2.3.д), 2.9.а), 12.1, 31.4.5 Правил дорожнього руху не врахував дорожню обстановку та стан керованого ним транспортного засобу, в якого були пошкоджені шини коліс внаслідок надмірної і тривалої експлуатації, що призвело до втрати контролю автомобіля та перетину осьової лінії дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху і виїзду на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням

ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 січня 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - без задоволення.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначають про неналежну правову оцінку порушень правил дорожнього руху, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не розмежовано які саме порушення правил дорожнього руху перебувають у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а які лише сприяли цьому. Указують на те, що в оскаржуваних судових рішеннях зазначено неправильну причину дорожньо-транспортної пригоди, яка на їх думку полягає у недотриманні бокового інтервалу при зустрічному роз`їзді транспортних засобів, що підтверджується висновком експерта, і таке порушення ОСОБА_6 взагалі не інкримінувалося. Засуджений також вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася не через порушення ним правил дорожнього руху, оскільки на смугу зустрічного руху він не виїжджав, а через порушення, що були допущені водієм ОСОБА_8 . Касатори вважать неправильним висновок суду про виїзд

ОСОБА_6 частково на смугу зустрічного руху через некерованість автомобіля у зв`язку з його експлуатацію із залишковою висотою малюнка протектора на шині менше допустимої. Указують на суперечність висновків суду щодо наслідків дорожньо-транспортної пригоди, оскільки за встановленими судом фактичними обставинами, викладеними у вироку, водій ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, проте далі у своїх висновках суд заначив, що в першу чергу смерть ОСОБА_8 наступила внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зазначають про порушення права ОСОБА_6 на захист, оскільки розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції було завершено без участі всіх захисників, зокрема захисники ОСОБА_11 і ОСОБА_9 не брали участь у судових дебатах і не повідомлялися про день судового засідання, хоча від їх послуг ОСОБА_6 не відмовлявся. Указують на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено та враховано висновок судово-медичної експертизи від 10 січня 2018 року № 010/2018 про відсутність об`єктивних даних перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння в момент дорожньо-транспортної пригоди, а суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у витребуванні та дослідженні оригіналу зазначеного висновку. Засуджений також вважає, що при призначенні йому покарання належно не було враховано повне відшкодування потерпілій ОСОБА_12 заподіяної шкоди, яка не заперечувала проти застосування до нього положень ст. 75 КК України, а також те, що він завжди каявся у вчиненому та сприяв розкриттю кримінального правопорушення, яке вчинив вперше, є інвалідом 3-ї групи внаслідок професійного захворювання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та батьків інвалідів. У касаційних скаргах також заначено, що суд апеляційної інстанції жодним чином не спростував доводів апеляційних скарг захисту про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та ухвалення вироку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Заперечень на касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні висловив доводи на підтримання своєї касаційної скарги, а також вважав обґрунтованою касаційну скаргу засудженого і просив їх задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вважав касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційних скаргах, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, відповідає встановленим обставинам і підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими судом доказами.

Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення та на підтвердження винуватості ОСОБА_6 обґрунтовано послався, у тому числі:

- на показання самого ОСОБА_6 , який визнав свою вину частково, не заперечував факт дорожньо-транспортної пригоди 24 листопада 2017 року за участю автомобіля марки «Peugeot Expert» державний номерний знак НОМЕР_1 під його керуванням та автомобіля марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , в результаті якої останньому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження;

- на показання потерпілої ОСОБА_12 , яка підтвердила, що 24 листопада

2017 року її чоловік ОСОБА_8 , повертаючись з роботи на автомобілі марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 , потрапив у дорожньо-транспортну пригоду.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вироку на дані, що містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 листопада 2017 року зі схемою та фототаблицею до нього, в ході якого проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, здійснено необхідні виміри та фотографування; - на висновок судово-медичної експертизи від 22 грудня 2017 року № 168/2017 про виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, їх локалізацію, механізм утворення та тяжкість; - на висновки судово-медичної токсилогічної експертизи від 01 грудня 2017 року № 4248/2017-т про наявність в крові ОСОБА_8 етилового спирту в кількості 1,64 проміле; - на висновок судово-медичної імунологічної експертизи від 28 листопада 2017 року № 1599/2017; - на висновок судово-медичної експертизи від 14 грудня 2017 року № 2913/17; - на висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 27 грудня 2017 року № 1/1722 про технічний стан автомобіля марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 після дорожньо-транспортної пригоди; - на висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 27 грудня 2017 року № 1/1723 про технічний стан автомобіля марки «Peugeot Expert» державний номерний знак НОМЕР_1 після дорожньо-транспортної пригоди; - на висновок судової трасологічної та автотехнічної експертизи від 25 січня 2018 року № 7147/7148, відповідно до якого пошкодження шини переднього лівого колеса автомобіля марки «Peugeot Expert» державний номерний знак НОМЕР_1 у вигляді підвищеного зносу по колу та по ширині бігової доріжки, відсутності малюнка протектора в межах зовнішньої плечової зони шини, оголення ниток металевого корду в межах внутрішньої плечової зони утворені до дорожньо-транспортної пригоди внаслідок надмірної, тривалої експлуатації колеса; - на висновок судової трасологічної та автотехнічної експертизи від 25 січня 2018 року № 7149/7150, відповідно до якого наскрізні пошкодження шини переднього лівого колеса автомобіля марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 утворені внаслідок аварійних навантажень в момент дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції належно перевірив посилання ОСОБА_6 на те, що ОСОБА_8 сам міг виїхати на смугу зустрічного руху і, як наслідок, бути винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовано не погодився з такими припущеннями, спростувавши їх сукупністю досліджених доказів.

Так, згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 04 січня

2018 року № 1/1724, який суд безпосередньо дослідив та надав йому належну оцінку, мало місце зустрічне перехресне зіткнення транспортних засобів, повздовжні осі автомобілів марки «Peugeot Expert» державний номерний знак

НОМЕР_1 та марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 в початковий момент зіткнення знаходились під кутом 170 градусів (з похибкою 5 градусів) на смузі руху в напрямку м. Радехів.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 24 січня 2018 року

№ 1/69, якому судом першої інстанції також надано належну оцінку і на який суд обґрунтовано послався у вироку, у даній дорожній ситуації з технічної точки зору причиною настання дорожньо-транспортної пригоди стали невідповідні вимогам пунктів 12.1, 13.1 та вимогам горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху дії водія автомобіля марки «Peugeot Expert» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 , які виразились в тому, що він у забороненому місці виїхав на смугу руху автомобіля марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 , позбавивши водія ОСОБА_8 своїми односторонніми діями можливості уникнути зіткнення шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Зазначені висновки судової інженерно-транспортної експертизи від 04 січня

2018 року № 1/1724 та судової автотехнічної експертизи від 24 січня 2018 року

№ 1/69 у судовому засіданні від 25 лютого 2021 року підтвердив експерт

ОСОБА_13 , на показання якого суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку. При цьому експерт суду показав, що місце зіткнення автомобілів встановлено зі слідової інформації, а саме осипу скла автомобілів, всі уламки скла та деталей автомобілів розташовані на смузі руху автомобіля марки «ВАЗ-2109» державний номерний знак НОМЕР_2 , підстави припускати, що зіткнення відбулось в іншому місці, відсутні.

Що стосується доводів касаційних скарг про неналежну правову оцінку порушень правил дорожнього руху та встановлення неправильної причини дорожньо-транспортної пригоди, а також про суперечність висновків суду щодо наслідків дорожньо-транспортної пригоди, то вони є безпідставними і не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Із журналу судового засідання від 25 лютого 2021 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді першої інстанції, вбачається, що прокурор заявив клопотання про зміну обвинувачення та долучив новий обвинувальний акт від 24 лютого

2021 року, для ознайомлення з яким суд надав час стороні захисту, оголосивши перерву в судовому засіданні до 29 квітня 2021 року.

За змістом зазначеного обвинувального акта від 24 лютого 2021 року зміна обвинувачення обумовлена тим, що було встановлено відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_6 та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_8 , яка настала через неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків.

Відповідна ухвала Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року за наслідками розгляду кримінального провадження по обвинуваченню лікаря за ч. 1 ст. 140 КК України була предметом дослідження судом першої інстанції.

Згідно з формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке наведено у вироку, наслідком порушення ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху є саме спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. Дії ОСОБА_6 суд першої інстанції кваліфікував за ст. 286 ч. 2 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Отже, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, узгоджується з висновками суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 .

Крім того, суд першої інстанції у вироку заначив, що порушення ОСОБА_6 пунктів 1.5, 1.10, 2.3.б), 2.3.д), 2.9.а), 12.1, 31.4.5 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками у вигляді спричинення

ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. Саме такі пункти Правил дорожнього руху були інкриміновані ОСОБА_6 органом досудового розслідування в обвинувальному акті, а тому суд дотримався вимог ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду і не виходив за межі пред`явленого обвинувачення.

Як видно із мотивувальної частини вироку, суд дійсно вказав замість пункту 31.4.5 номер пункту 11.4.5, зазначивши при цьому зміст саме пункту 31.4.5 Правил дорожнього руху. Колегія суддів вважає, що у даному випадку має місце технічна помилка, яка жодним чином не вплинула на правильність висновків суду, а також на законність і обґрунтованість прийнятого рішення.

Щодо пункту 13.1 Правил дорожнього руху, на який посилаються в касаційних скаргах засуджений та захисник, то порушення зазначеного пункту ОСОБА_6 органом досудового розслідування інкриміновано не було та у вироку суд не посилався на таке порушення, як причину дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків.

Суд першої інстанції також надав належну оцінку висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 24 листопада 2017 року та обґрунтованого послався на нього у вироку, за змістом якого ОСОБА_6 станом на 21 годину

50 хвилин 24 листопада 2017 року перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд в свою чергу належно перевірив доводи сторони захисту про відсутність об`єктивних даних перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, у тому числі, безпосередньо дослідив копію висновку судово-медичної експертизи від 10 січня 2018 року № 010/2018, яку було долучено стороною захисту до апеляційних скарг, та надав йому належну оцінку. Зокрема, суд апеляційної інстанції заначив, що такий висновок про відсутність об`єктивних судово-медичних даних про наявність етанолу в крові ОСОБА_6 та перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння на час звернення до лікувального закладу є суперечливим, оскільки у цьому ж висновку вказано заключний клінічний діагноз - алкогольне сп`яніння.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 286 ч. 2 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи касаційних скарг про порушення права на захист є необґрунтованими.

Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до вимог ст. 46 ч. 3 КПК України одночасно брати участь у судовому розгляді можуть не більше п`яти захисників одного обвинуваченого.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, захист прав та законних інтересів ОСОБА_6 під час кримінального провадження в суді першої інстанції відповідно до договорів про надання правової допомоги здійснювали професійні адвокати ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

У кожному судовому засіданні брали участь один або два захисника ОСОБА_6 , при цьому судом першої інстанції з`ясовувалась думка учасників судового провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо можливості проведення судового засідання за відсутності того чи іншого захисника. Такі обставини щодо з`ясування думок про можливість судового розгляду та відсутність будь-яких заперечень в суді апеляційної інстанції підтвердили обвинувачений ОСОБА_6 , а також захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Із журналу судового засідання від 03 лютого 2022 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді першої інстанції, вбачається, що захист прав та законних інтересів ОСОБА_6 здійснював адвокат ОСОБА_7 . Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 виступили з промовами у судових дебатах без обмеження у часі, тобто судом було прийнято і враховано позицію як самого обвинуваченого, так і сторони захисту.

Крім того, згідно з повідомленням адвоката ОСОБА_11 від 25 грудня

2020 року договір про надання правої допомоги від 30 листопада 2017 року з ОСОБА_6 було припинено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає порушення права на захист ОСОБА_6 , йому було забезпечено належний та ефективний захист, а суд першої інстанції створив належні умови для реалізації стороною захисту своїх прав.

Не є обґрунтованими і доводи касаційний скарг про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У ст. 75 ч. 1 КК України встановлено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ст. 127 ч. 3 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання

ОСОБА_6 з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, є особою молодого віку, має сім`ю, постійне місце проживання і на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Судом також враховано стан здоров`я ОСОБА_6 , зміст досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації та позицію потерпілої щодо міри покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а обставиною, яка пом`якшує покарання, - добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому мінімальне основне покарання, передбачене в санкції ст. 286 ч. 2 КК України, у виді позбавлення волі на строк три роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, мотивувавши таке рішення.

Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у касаційних скаргах не наведено.

Питання звільнення засудженого від покарання за хворобою вирішується в порядку статей 537, 539 КПК України за наявності передбачених законом підстав місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, відповідно до вказаних статей.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені в апеляційних скаргах захисту доводи про незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення права на захист та суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційних скарг засудженого та захисника, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.

Крім того, згідно з журналом судового засідання від 25 січня 2023 року та аудіозаписом цього судового засідання, який міститься в підсистемі відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, вбачається, що на питання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що визнає свою вину та просить пом`якшити призначене йому покарання шляхом звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та заперечив проти вимог апеляційних вимог його захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_9 щодо скасування вироку місцевого суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Захисники ОСОБА_7 і ОСОБА_9 в свою чергу, зважаючи на таку позицію обвинуваченого, також просили пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання шляхом застосування положень ст. 75 КК України, при цьому не відмовлялись від своїх доводів про ухвалення вироку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 286 ч. 2 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України та врахували практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.

За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 і його захисника - адвоката ОСОБА_7 та скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 12 квітня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_14 ОСОБА_3