№ 336/1973/23
провадження № 1кп/336/579/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000506 від 18.11.2022 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Балахівка Петрівського району Кіровоградської області, громадянина України, одруженого, який проходить військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, у військовому званні «старший солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , проходячи військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, у військовому званні «старший солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 05 листопада 2022 року приблизно о 18.00 год., діючи умисно, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення служби у ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тимчасово дислокувався за адресою: АДРЕСА_3 , у метою ухилитися від військової служби, та був відсутній до 17.02.2023 р., коли був затриманий спіробітниками ДБР у порядку ст.208 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково. Зокрема, не погодився із кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 408 КК України, посилаючись на те, що не мав наміру ухилятися від військової служби. В листопаді 2022 р. у його дружини ОСОБА_6 погіршився стан здоров`я, пов`язаний з онкологічним захворюванням та вона потребувала сторонньої допомоги, якої окрім обвинуваченого, надати було нікому. ОСОБА_5 неодноразово звертався до свого командування з проханням надати йому можливість доглядати за дружиною, яке було залишено поза увагою. Обвинувачений також неодноразово з`являвся за місцем служби, в тому числі і для вирішення цього питання та у присутності дружини, оскільки не мав наміру ухилитись від проходження служби, перебував вдома з дружиною, номер мобільного телефону не змінював. Вважає, що вчинив не вірно і необхідно було вирішувати питання догляду за дружиною у інший, законний спосіб.

Не дивлячись на часткове не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина у вчиненні злочину, за обставин, викладених у вироку, підтверджується поза розумним сумнівом сукупністю досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, які оцінені судом з точки зору їх достовірності, належності та допустимості.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан в Україні, що діє до теперішнього часу.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 76 від 08.05.2022 р. (а.с.79), старшого солдата ОСОБА_5 , стрільця 3 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначеного наказом ІНФОРМАЦІЯ_5 (по особовому складу) від 08.05.2022 р. № 26-РС на посаду гранатометника 1 відділення охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважати таким, що з 09.05.2022 р. приступив до виконання фукціональних обов`язків за новою посадою.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали показання, відповідно до яких станом на 05.11.2022 р. вони проходили службу у ІНФОРМАЦІЯ_6 , в цей день, під час вечірньої перевірки, ОСОБА_5 був відсутній за місцем несення служби. Командиром роти та т.в.о. начальника Василівського РТЦК були проведені розшукові заходи, у яких свідки участі не приймали. В подальшому, за місцем несення служби свідки ОСОБА_5 не бачили.

На підставі рапорту прапорщика ОСОБА_10 від 05.11.2022 р. № 4154 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.11.2022 р. № 180 «Про призначення службового розслідування», вирішено провести службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби гранатометника першого відділення першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , старшого солдата ОСОБА_5 (а.с.68-69).

Актом службового розслідування, проведеного начальником відділу обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_7 майором ОСОБА_11 встановлено, що військовослужбовець, старший солдат ОСОБА_5 був відсутній під час вечірної перевірки 05.11.2022 р., на телефонні дзвінки не відповідає, за місцем реєстрації та проживання відсутній, близькі родичі та сусіди також не володіють інформацією про його місцезнаходження (а.с.80-83).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з основної діяльності) № 164 від 14.11.2022 «Про результати службового розслідування» встановлено, що причинами, що призвели до виникнення вищезазначеного факту стали особиста недисциплінованість, порушення старшим солтатом ОСОБА_5 вимог Статутів Збройних Сил України (а.с.84-86).

15.11.2022 р. керівникам ТУ ДБР, Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, ІНФОРМАЦІЯ_8 направлено повідомлення про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення (а.с.66-67).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.11.2022, до ЄРДР за № 0000506 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, на підставі повідомлення (а.с.58).

Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17.02.2023, ОСОБА_5 було фактично затримано 17.02.2023 о 19 год. 15 хв. у службовому приміщенні Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базарна, буд. 2, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України (а.с.92-95).

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (а.с.110), 17.02.2023 р. о 19.00 год. ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі сукупності досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, судом встановлено, що 05 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_5 , умисно, в умовах воєнного стану, будучи зобов`язаним з`явитися на службу, маючи на меті ухилення від проходження військової служби, залишив місце несення служби ІНФОРМАЦІЯ_4 та був відсутній до моменту його затримання співробітниками правоохоронного органу, а саме до 17 лютого 2023 року, обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводив час, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього, чим вчинив кримінальне правопорушення, яке кваліфікується судом за ч. 4 ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Доводи сторони захисту про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані невірно за ч.4 ст.408 КК України і їх слід перекваліфікувати на ч.5 ст.407 КК України, оскільки обвинувачений не мав на меті ухилитися від військової служби, суд вважає непереконливими, виходячи з таких обставин.

У ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_5 , не заперечуючи того факту, що 05.11.2022 він залишив місце несення служби через захворювання дружини та необхідність догляду за нею, зазначив, що наміру ухилятися від військової служби він не мав, декілька раз з`являвся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , наразі бажає продовжувати нести службу.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини/не з`явлення на службу, або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини або не з`явлення на службу приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини чи нез`явлення на службу може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Кваліфікуючими ознаками дезертирства, у тому числі, є вчинення його в умовах воєнного стану.

З огляду на докази, здобуті у даному кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду, пояснення самого обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені діючим законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме дезертирство, яке по своїй суті є переховуванням від правоохоронних та інших державних органів, а також органів військового управління, з метою ухилення від проходження військової служби.

Про мету ухилення ОСОБА_5 від проходження військової служби свідчить те, що він 05.11.2022 р. залишив місце несення служби, за 3 місяці і 12 днів самостійно не повернувся до місця несення служби, допоки його не було затримано слідчим за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України. При цьому, безумовно маючи таку можливість, обвинувачений протягом цього часу не намагався зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час. Вказані обставини свідчать про те, що самовільне ухилення обвинуваченого від військової служби було перервано саме у зв`язку із його затриманням, а не у зв`язку із його добровільним поверненням до військової служби, тобто протиправні дії ОСОБА_5 щодо дезертирства були припинені не з його волі.

Допитана за клопотанням сторони захисту ОСОБА_6 надала свідчення про те, що вона є дружиною обвинуваченого. В лютому 2023 р. їй була встановлена 3 група інвалідності внаслідок онкологічного захворювання, від якого вона тривалий час проходила лікування. ОСОБА_5 неодноразово звертався, в тому числі у її присутності, до його керівництва, просив надати можливість здійснювати догляд за свідком. Через погіршення стану її здоров`я, в листопаді 2022 р., ОСОБА_5 вимушений був залишитись вдома і в подальшому, до затримання, доглядав за свідком. За місцем її проживання приїздили військові, які розшукували чоловіка, про що вона повідомила обвинуваченому.

Наданою свідком медичною документацією (а.с.135-139) підтверджено, що ОСОБА_6 мала онкологічне захворювання та проходила призначене лікування.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять доказів, що у інкримінований ОСОБА_5 період самовільного залишення місця служби, він здійснював постійний догляд за дружиною, а доводи обвинуваченого про те, що він не переховувався та знаходився постійно за місцем свого проживання і доглядав за хворою дружиною, самі по собі не свідчать про те, що він не мав наміру ухилятися від служби, оскільки за досить тривалий період, з 05.11.2022 до моменту його затримання 17.02.2023, він не здійснив жодних заходів з метою самостійного повернення на місце проходження служби, або хоча б повідомлення командира про поважні причини свого неприбуття до розташування РТЦК та СП. Крім того, з таких пояснень обвинуваченого суд робить висновок, що він помилково тлумачить вимоги чинного законодавства, оскільки, виходячи з його позиції, з метою його повернення до місця несення служби його повинні були шукати інші військовослужбовці за місцем його проживання або шляхом здійснення телефонних дзвінків.

За таких обставин, суд не знаходить законних підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 408 КК України на ч. 5 ст. 407 КК України.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Обвинувачений ОСОБА_5 є раніше не судимою особою, вчинив особливо тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану, одружений, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем, за місцем несення служби згідно зі службовою характеристикою характеризується посередньо.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому мінімальне покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікується його діяння, у виді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

У даній справі суд не вбачає законних підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_5 положень статей 69, 75 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, враховуючи обраний йому судом вид покарання та існування ризиків ухилення від виконання вироку суду, слід залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.

Враховуючи те, що згідно з протоколом затримання ОСОБА_5 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, 17.02.2023, після чого він утримувався під вартою на підставі відповідних судових рішень, строк відбування ним покарання слід рахувати саме з 17.02.2023, а строк попереднього ув`язнення обвинуваченого слід зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його затримання 17 лютого 2023 року.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком суду законної сили, залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання час перебування його під вартою у якості запобіжного заходу, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, -у той же строк після отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі п. 15 ст. 615 КПК України судом у судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку.

Повний текст вироку після його проголошення вручається учасникам кримінального провадження, які присутні у судовому засіданні, та не пізніше наступного дня надсилається учаснику судового провадження, який в судове засідання на проголошення вироку не прибув.

Головуючий суддя ОСОБА_1