У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000158, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2022 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_10

потерпіла ОСОБА_11 ,

представник потерпілої ОСОБА_12 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Ухвалено запобіжний захід ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили, залишити тримання під вартою. Строк відбуття покарання рахувати з 07.12.2022 р. Зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк тримання його під вартою з 08.03.2022 р. до 07.12.2022 р.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 , у відшкодування майнової шкоди 11 160 грн., моральної шкоди 500 000 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 1 372,96 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_6 скасувати.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що судом не надано належної оцінки мотиву вчинення кримінального правопорушення, оскільки дії ОСОБА_6 були направлені саме на затримання мародерів, а вже коли він повідомив про наміри затримати ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , останній став чинити опір, діставши з кишені гранату і намагаючись вирвати чеку, внаслідок чого ОСОБА_6 застосував вогнепальну зброю з метою припинення опору із застосуванням гранати, який чинив ОСОБА_14 .

Не доведено і кількості та характеру вогнепальних поранень, отриманих потерпілими, оскільки свідок ОСОБА_15 є лікарем, а не експертом, а його показання щодо вхідних та вихідних отворів суперечать історії хвороби ОСОБА_13 у якій не зазначено про наявність ранових каналів, висновкам судово-медичних експертиз та протоколам оглядам трупів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Натомість, той факт, що ОСОБА_6 здійснив постріли в землю і поранення у ОСОБА_14 та ОСОБА_13 виникли внаслідок рикошету та дії тупих твердих предметів підтверджується як показаннями свідка ОСОБА_16 , який був безпосереднім очевидцем події, так і експерта ОСОБА_17 , допитаного в судовому засіданні, який категорично стверджував, що тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок непрямої дії кулі, внаслідок рикошету, в результаті дії тупих твердих предметів (осколки гравію, асфальтно-бетонного покриття, тощо), можливо деформації кулі. Також експерт ОСОБА_17 показав, що в результаті прямої дії кулі по кінцівках потерпілих, тілесні ушкодження були б іншого характеру. Допитаний хірург ОСОБА_18 також підтвердив відсутність ранових каналів на тілі ОСОБА_13 .

На думку сторони захисту, судом не взято до уваги тих обставин, що у ОСОБА_14 була граната, яку він намагався застосувати, в результаті чого могли постраждати сторонні, присутні при цьому особи, як сам ОСОБА_6 , так і ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , тим самим поставивши ОСОБА_6 в стан необхідної оборони.

Під час допиту свідків суд однобічно оцінив їх показання, зазначивши у вироку лише ті, які підтверджують вину обвинуваченого, не розкривши їх змісту в частині наявності у ОСОБА_14 гранати та перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони. Окрім показань свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , наявність у ОСОБА_14 гранати підтверджується також протоколом огляду відеозапису від 11.03.2022 р., де зафіксовано, що саме на місці події знаходиться граната.

Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що з урахуванням обстановки, яка склалась станом на 07.03.2022 р. в тій місцевості йшли бойові дії, по відношенню до ОСОБА_14 . ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, а ОСОБА_13 отримав поранення при перевищенні меж необхідної оборони.

За такого, висновки сторони обвинувачення про доведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є неправильними та не відповідають висновку щодо розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілих та умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, викладеному в постановах Верховного Суду України від 15.05.2014 р. у справі № 5-12кс14 та від 27.11.2014 р. у справі № 5-34кс14.

Крім того, вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала безпосередньо потерпіла, характеру немайнових витрат, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_11 підлягає в розмірі 10 000 грн.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_24 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.03.2022 р. ОСОБА_6 , дізнавшись, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 перебували у місті Вознесенську на місцях ведення бойових дій, маючи раніше конфлікт з ОСОБА_14 , запідозрив останнього у мародерстві. Знаючи місце проживання ОСОБА_14 , ОСОБА_6 разом з ОСОБА_22 та ОСОБА_16 , не обізнаних про його наміри, на автомобілі ВАЗ 21014, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вирушив до АДРЕСА_2 , де ОСОБА_14 мешкав разом з батьками.

Прибувши близько 10.00 год. до домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 у батька ОСОБА_20 з`ясував, що ОСОБА_14 немає вдома, після чого, примусив останнього зателефонувати синові й з`ясувати його місце перебування. Дізнавшись місце перебування ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , на автомобілі ВАЗ 21014 реєстраційний номер НОМЕР_1 біля 11.00 год. прибули на територію колишнього державного підприємства управління Єланецького групового водогону по вул. Болгарській, 229, в м. Вознесенську Миколаївської області. Приблизно о 14.00 год., до них на автомобілі ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_2 , приїхали ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , після чого ОСОБА_6 звинуватив ОСОБА_14 у мародерстві, на що ОСОБА_14 заперечив, та повідомив, що збирає боєприпаси з місць проведення бойових дій з метою передачі їх в подальшому військовим Збройних сил України.

Коли ОСОБА_14 та ОСОБА_13 заперечили висунуті ОСОБА_6 обвинувачення, та відійшли на відстань близько 5.8 м., ОСОБА_6 , 07.03.2022 р. близько 17.00 год., перебуваючи на території колишнього державного підприємства управління Єланецького групового водогону, що розташоване в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Болгарській, 229, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та бажаючи спричинити тілесні ушкодження потерпілим, проте не бажаючи та не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілих, хоча в обстановці, що склалася, повинен був і міг їх передбачити, із наявної у нього вогнепальної зброї кулемету «РПК-74» (серія (номер) НОМЕР_3 ) здійснив не менше 9 пострілів, чергами по 2, 4 та 3 постріли, в область нижніх кінцівок ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , чим спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у виді вогнепального поранення правого та лівого стегон, які супроводжувалось пошкодженням судин, що відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, та тілесні ушкодження ОСОБА_13 у вигляді ран в ділянках грудної клітини з права, правого плеча, верхньої третини правого стегна, нижньої третини даного стегна, нижньої третини лівого стегна, верхньої третини лівої гомілки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Побачивши, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 отримали поранення ніг та впали, ОСОБА_22 та ОСОБА_16 намагалися на місці надати їм невідкладну допомогу шляхом зупинення крововтрати, проте через спричинені внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень смерть ОСОБА_14 настала від гострої крововтрати внаслідок вогнепального поранення правого та лівого стегна, яке супроводжувалась пошкодженням судин, а смерть ОСОБА_13 настала від гострої крововтрати внаслідок вогнепальних поранень нижніх кінцівок з пошкодженням судин.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Заслухавши доповідь судді, захисників та обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, думку інших учасників кримінального провадження, які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого, який частково визнавав свою провину у вчиненому ним злочині за встановлених обставин та не заперечував факту здійснення пострілів в бік потерпілих, внаслідок чого останні отримали тяжкі тілесні ушкодження, зазначаючи інші мотиви вчиненого; показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 з приводу обставин спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також показаннями потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , щодо обставин, які їм були відомі, та подій, учасниками яких вони були; даними протоколів слідчих дій; висновками судових експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що вина ОСОБА_6 доведена в повному обсязі та підтверджується матеріалами кримінального провадження, за наведених у вироку обставин, а дії обвинуваченого судом першої інстанції кваліфіковані вірно саме за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Доводи захисника про перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони по відношенню до ОСОБА_14 та про перевищення меж необхідної оборони при завдані тілесних ушкоджень ОСОБА_13 належним чином перевірені судом першої інстанції й обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженими у судовому засіданні доказам.

Необхідною обороною, за положеннями ч. 1 ст. 36 КК України, визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Водночас, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Як установив суд першої інстанції, між обвинуваченим та потерпілими ОСОБА_14 і ОСОБА_13 виник конфлікт, через те, що ОСОБА_6 звинуватив ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в мародерстві.

При цьому, свідок ОСОБА_16 , який безпосередньо знаходився на місці події разом з ОСОБА_6 та потерпілими, повідомив, що після повідомлення ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про їх затримання, як мародерів, останні ніякого супротиву не чинили, не намагались втекти чи підкупити їх, тобто не вчиняли ніяких дій, які можливо було б розцінити, як суспільно небезпечне посягання.

Наведене узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_20 , а також протоколами слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_20 .

Разом з цим, вказані свідки не підтвердили того, що хтось з них бачив у ОСОБА_14 гранату безпосередньо на місці події та того, що він мав намір її застосувати, що могло свідчити про наявність прямої загрози життю ОСОБА_6 та інших військовослужбовців.

Свідок ОСОБА_22 зауважив, що гранату побачив лише тоді, коли надав потерпілим допомогу, і вона лежала на відстані 3-4 метрів від того місця де до цього лежали потерпілі.

Натомість, свідок ОСОБА_30 , який є братом обвинуваченого, під час судового розгляду зазначив, що після того, як його брат приїхав разом із потерпілими до нього, і прохав викликати швидку медичну допомогу, між сидіннями, біля важелю ручного гальма, знаходилась граната. Чоловік, який сидів на передньому пасажирському сидінні мав вільний до неї доступ, також міг мати доступ і чоловік, який перебував на задньому сидінні, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_6 відсутності будь-якої небезпеки від даних осіб і неможливості застосування ними даної гранати та спростовує версію ОСОБА_6 про те, що поведінка ОСОБА_14 давала йому підстави вважати, що є загроза його життю та життю інших осіб.

Згідно відеозапису, добровільно виданого працівникам поліції ОСОБА_22 , особа, яка знімала даний відеозапис та яка промовляла на ньому обвинувачений ОСОБА_6 , не повідомляв будь-яких обставин з приводу того, що наявна на відеозаписі граната належить комусь із потерпілих та про намір її застосування.

Вказане свідчить про те, що потерпілі не становили для обвинуваченого та інших осіб будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на нього з боку потерпілих у ОСОБА_6 не виникало. Натомість, обвинувачений, будучи обізнаним про можливість застосування зброї тільки в крайньому випадку, умисно здійснив автоматичний вогонь чергою у бік потерпілих, розраховуючи на особливу вразливу дію застосованого знаряддя і такі можливі наслідки, як поранення потерпілих, від чого їх здоров`ю буде спричинено істотну шкоду.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначальним у поведінці ОСОБА_6 було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), через конфлікт, який відбувався між ними, через поведінку потерпілих, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема на показаннях обвинуваченого, свідків, даних протоколів слідчих дій та висновків судово-медичних експертиз, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду.

Судом першої інстанції також належним чином перевірена версія сторони захисту про випадковість спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок рикошету куль, випущених із кулемету обвинуваченого.

Так, спростовуючи вищевказану версію подій, суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновки судово-медичних експертиз, щодо спричинених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, зазначивши, що вказані обставини, в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно здійснив постріли із наявної у нього вогнепальної зброї кулемету «РПК-74» в напрямку ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . При цьому, ОСОБА_6 достовірно знав, що його зброя заряджена, що підтверджується, як самим обвинуваченим та і свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_20 , а також самим обвинуваченим ОСОБА_31 .

Водночас, з відеозапису, добровільно виданого працівникам поліції ОСОБА_22 , вбачається, що ОСОБА_6 особисто повідомив про умисне здійснення пострілів по ногам двох чоловіків, яких він вважав мародерами, з метою недопущення їх втечі.

Відтак, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_6 щодо завдання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, за яких особа хоча не бажає заподіяти, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, встановлені обставини спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень свідчать про те, що кримінально-правова оцінка фактично вчиненого ним діяння умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною, а відтак, аргументи захисника про необхідність його кваліфікації дій за ст. 118 КК України не є слушними.

На переконання апеляційного суду, неспроможними є доводи захисника і про те, що показання експерта ОСОБА_17 , надані під час судового розгляду, виключають можливість спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень шляхом прямої дії кулі.

Так, у матеріалах кримінального провадження знаходиться висновок судово-медичного експерта № 117 від 08.03.2022 р., складений лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_17 зі стажем експертної роботи 23 роки.

У вказаному висновку судовий експерт зазначив, що смерть ОСОБА_13 настала від гострої крововтрати внаслідок вогнепальних поранень нижніх кінцівок з пошкодженням судин. Виявлені рани в ділянці грудної клітини з права, в ділянці правого плеча, в верхній третині правого стегна, в нижній третині даного стегна, в нижній третині лівого стегна, в верхній третині лівої гомілки. Тілесні ушкодження виникли від вогнепального поранення та пробивної дії кулі (куль) до госпіталізації до лікарні, куди поступив 07.03.2022 р. о 18.05 год. Тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Під час судового розгляду експерт ОСОБА_17 категорично стверджував, що тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок непрямої дії кулі, а лише внаслідок рикошету, в результат дії тупих твердих предметів (осколки гравію, асфальтно-бетонного покриття, інше), можливо деформації кулі. При цьому, зауважив, що в результаті прямої дії кулі по кінцівках потерплих, тілесні ушкодження були б іншого характеру. .

За клопотанням прокурора та сторони захисту, з метою усунення розбіжностей щодо характеру, локалізації та механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 ухвалою від 01.08.2022 р. судом призначено комісійну судово-медичну криміналістичну експертизу.

Відповідно до висновку судово-медичної експертної комісії № 27-к від 09.08.2022 р., на тілі ОСОБА_13 мались тілесні ушкодження у вигляді численних вогнепальних поранень правого плеча, грудної клітини справа, обох нижніх кінцівок з ушкодженням правої підколінної артерії, які супроводжували артеріальною кровотечею. Тілесні ушкодження могли утворитись від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, що володіють високою кенетичною енергією, не виключено кулею або кулями. Під час травмування ОСОБА_13 міг знаходиться в різних положеннях та його положення могло змінюватись. Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок гострої крововтрати із розвитком геморагічного шоку 3 ст. на тлі вогнепального поранення.

На підставі зазначених експертних висновків та в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_13 виникли саме за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Зазначені висновки експертів визнано судом належними та допустимими доказами, покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 та у апеляційного суду не викликають сумнівів щодо достовірності локалізації та механізму утворення отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, про що, зокрема, зазначає захисник у своїй апеляційній скарзі.

Не вважає слушними апеляційний суд і твердження захисника щодо невірного відображення у вироку показань свідків, з огляду на те, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показання учасників судового розгляду. В той час як, відповідно даним технічного носія інформації, зокрема звукозаписам судових засідань, показання свідків у вироку суду відображено детально та повно, а відтак, істотних невідповідностей, які б влинули чи могли вплинути на законність судового рішення не виявлено.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника стосовно невідповідності розміру моральної шкоди понесеним моральним стражданням потерпілою ОСОБА_11 , апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає, окрім іншого: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. у справі № 686/23731/15-ц, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_11 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, оцінено в 1 000 000 грн. Такий розмір обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 загинув її чоловік, якого безпідставно звинуватили у мародерстві; на її утриманні залишилось троє малолітніх дітей, які сумують за батьком. Крім того, вона відчуває постійну тривогу за себе та своїх дітей, порушений звичайний уклад життя, оскільки вона вимушена самостійно заробляти кошти для забезпечення дітей, у зв`язку з чим, приділяє менше часу їх вихованню.

Оцінивши вказані обставини та матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов беззаперечного висновку, що заподіяна моральна шкода є очевидною та врахувавши характер та обсягу страждань, яких зазнала потерпіла, визначив, що моральна шкода, заподіяна потерпілій підлягає відшкодуванню у розмірі 500 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено на засадах розумності, виваженості та справедливості з урахуванням страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, у зв`язку зі смертю свого чоловіка та батька її дітей, нервовій напрузі, додаткових зусиллях для організації свого життя. Крім того, на переконання апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 , є пропорційним до обсягу моральних страждань у цій ситуації та достатнім для розумного задоволення потреб останньої і не призведе до її безпідставного збагачення, отже є обґрунтованим.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність в апеляційній скарзі захисник не навів.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, вирок суду є законним і підстав для його зміни чи скасування, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2022 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3