Номер провадження: 11-сс/813/1212/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001234, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 187 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001234, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 187 КК України задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене 30.05.2023 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: предмет, що зовні схожий на мисливську рушницю з написом «ИЖ 58 МКБ», без серійного номера, мобільний телефон марки «iPhone 11» в корпусі чорного кольору, імей №1: НОМЕР_1 ; імей №2: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Redmi» в корпусі блакитного кольору, імей №1: НОМЕР_4 , імей №2: НОМЕР_5 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_6 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване наявністю правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді постановленою з порушенням норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що вилучені в ході проведення обшуку предмети не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не містить на собі будь-які сліди злочину та інші відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні. Вказує, що з клопотання про накладення арешту на майно не вбачаються підстави, які слугували необхідності збереження такого заходу забезпечення, як арешту на майно. Вважає, що в кримінальному провадженні в межах якого накладено арешт на вищезазначене майно, порушено справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження. Наголошує, що в оскаржуваній ухвалі суду не зазначено, які сліди кримінального правопорушення на собі зберегли заарештоване майно та в порушення п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладаючи арешт не перевірив за наявності яких достатніх підстав вважає, що арештоване майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України

Просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на мобільні телефони.

Представник власника майна ОСОБА_7 будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Від прокурора ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги його участі.

Зважаючи на наведені вище обставини, апеляційний суд на підставі вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає за можливим провести апеляційний розгляд без участі сторін та у відповідності до вимог ч. 4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювати.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001234, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 187 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , на кримінальне прізвисько « ОСОБА_11 », маючи стійку життєву позицію щодо вчинення насильницьких злочинів, прагнення набуття авторитету та лідерських позицій у кримінальному середовищі, переслідуючи злочинний умисел, направлений на протиправне збагачення шляхом вимагання, незаконного заволодіння транспортним засобом та вчинення інших насильницьких та майнових злочинів, залучив до своєї незаконної діяльності раніше знайомих йому ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Діючи на досягнення своєї злочинної мети, в червні 2021 року, ОСОБА_10 , за попередньою змовою з ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , визначили об`єктом своїх протиправних посягань майно та майнові права, які належали ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які полягали у протиправному вимаганні від зазначених осіб, під уявним приводом, грошових коштів, передачі майнових прав на частину бізнесу третім особам, передачі інших майнових цінностей, поєднані із застосуванням насильства та погроз його застосування відносно них та членів їх родини.

Так, 05.07.2021 (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) потерпілий ОСОБА_16 разом із співмешканкою ОСОБА_17 та її матір`ю ОСОБА_15 , на власному автомобілі марки «BMW-X1», сірого кольору, 2010 року випуску з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини «МКК OV 287», прибув до пансіонату ТОВ «Патронажна служба Джерело життя», за адресою: м. Одеса, вул. Тимірязєва, 34, з метою зустрічі з іншими співзасновниками вказаного товариства з робочих питань, де на їх вже очікував ОСОБА_10 та інші невстановлені особи.

У той же день, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Тимірязєва, 34, та встановивши наявність у потерпілого ОСОБА_16 транспортного засобу, у ОСОБА_10 виник умисел направлений на незаконне заволодіння автомобілем марки «BMW-X1» з номерним знаком « НОМЕР_7 », який належить потерпілому ОСОБА_16 .

Так, ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, використовуючи уявний привод нібито існуючого боргу у ОСОБА_15 перед іншими особами, шляхом залякування потерпілого ОСОБА_16 , висловлювання погроз фізичної розправи відносно нього та членів його сім`ї, які потерпілий сприймав реально, примусив потерпілого ОСОБА_16 передати йому автомобіль марки «BMW-X1», сірого кольору, 2010 року випуску з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини « НОМЕР_7 » разом з ключами та документами про право власності на нього.

У подальшому, ОСОБА_10 , маючи умисел та мету незаконного заволодіння вищевказаним транспортним засобом для подальшого розпорядження, при невстановлених обставинах, передав належний потерпілому ОСОБА_16 автомобіль марки «BMW-X1», сірого кольору, 2010 року випуску з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини «МКК OV 287», ключі від нього та документи, що встановлюють право власності на вказаний автомобіль, ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_18 » та ОСОБА_13 , наказавши останнім і в подальшому переслідувати потерпілого ОСОБА_16 та виконувати дії направлені на змушення потерпілого до повернення суми фактично неіснуючого боргу.

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, діючи відповідно до раніше досягнутої домовленості, ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів та за попередньою змовою з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , усвідомлюючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи настання таких наслідків, шляхом погроз завдання тілесних ушкоджень потерпілому та членів його сім`ї у період часу приблизно з 05.07.2021 до 08.09.2021 з метою повернення потерпілому належного йому автомобіля марки «BMW-X1», сірого кольору, 2010 року випуску з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини «МКК OV 287», примушували останнього до сплати неіснуючого боргу в розмірі 10000 доларів США.

Так, у вказаний період часу потерпілий ОСОБА_16 під тиском постійних погроз фізичної розправи з боку ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також пошкодження належного йому майна, а саме автомобіля марки «BMW-X1» з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини «МКК OV 287», був вимушений передати останнім, грошові кошти в розмірі 7500 доларів США. Після отримання вказаних грошових коштів ОСОБА_10 діючи спільно із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , повідомив потерпілому про те, що він повинен передати ще 23000 доларів США, а вразі несплати вказаних грошових коштів, обіцяв фізично розправитись з ним та членами його сім`ї.

Надалі, 08.09.2021 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 вилучено автомобіль марки «BMW-X1», сірого кольору, 2010 року випуску з номерним знаком Федеративної Республіки Німеччини «МКК OV 287», ключі від нього та документи, що належить потерпілому ОСОБА_16 .

Крім того, реалізуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на протиправне вимагання передачі чужого майна, 26.08.2021 ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів, спільно з ОСОБА_12 ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , призначили зустріч потерпілій ОСОБА_15 , в приміщенні пансіонату ТОВ «Патронажна служба Джерело життя» за адресою: м. Одеса, вул. Тимірязєва, 34.

Того ж дня, знаходячись під постійним психологічним тиском, сприймаючи погрози застосування насилля явними, у разі невиконання вимог щодо передачі грошових коштів ОСОБА_10 , та іншим учасникам групи, побоюючись за своє та близьких родичів життя та здоров`я, потерпіла ОСОБА_15 погодилась на зустріч та разом з ОСОБА_16 прибули за вказаною адресою, де зустрілись з ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Під час вказаної зустрічі, у період часу з 16.00 до 17.50 ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 діючи з корисливих мотивів, реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на протиправне вимагання передачі чужого майна, в рішучій формі висловили протиправну вимогу, направлену до ОСОБА_15 , щодо надання грошових коштів в загальній сумі 350 000 доларів США.

Утримуючи ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в одному з приміщень за вищевказаною адресою на протязі більш ніж двох годин, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , шляхом погроз спричинення фізичного впливу, нанесення тілесних ушкоджень, погрозами застосування насилля для життя та здоров`я потерпілим та їх рідним, чинили моральний тиск на потерпілу ОСОБА_15 , при цьому, явно демонстрували свою зухвалість, безпринципний характер та байдужість до людського болю, спроможність чинити протиправні дії відносно осіб будь-якої статі та віку.

На твердження потерпілої про те, що будь-яких зобов`язань перед ними особисто вона не має ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 реагували агресивно та виказували погрози в грубій формі, використовуючи нецензурну лексику щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій та її близьким родичам, словесно принижували її честь та гідність, та з метою залякування останньої, демонстрували жести удушення шиї, наносили удари кулаками рук по меблям поблизу місця знаходження потерпілої, погрожували нанесенням тілесних ушкоджень пляшкою та примусово утримували в приміщенні кімнати.

На неодноразові прохання потерпілої ОСОБА_15 припинити розмову на підвищених тонах, не залякувати її та не спричиняти тілесні ушкодження, надати змогу вийти з приміщення ОСОБА_10 реагував агресивно, підводився з місця підбігав до потерпілої та намагався штовхнути, нанести їй удари, умисно її залякуючи та маючи на меті подавити моральний стан потерпілої та викликати почуття тривоги за власну безпеку.

З метою створення у потерпілої ОСОБА_15 переконання про реальність та дійсність реалізації висловлюваних ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 погроз, а також посилаючись свої численні зв`язки в кримінальному світі, зазначені особи запевнили потерпілу, що в разі відмови виконувати вимоги щодо надання грошових коштів для спричинення ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень або її вбивства, ними будуть залучені сторонні особи з числа наркозалежних, раніше судимих осіб, які не мають моральних принципів та за вказівкою чинитимуть протиправні дії відносно потерпілої та її сім`ї.

В подальшому 30.05.2023 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , під час якого виявлено та вилучено предмет, що зовні схожий на мисливську рушницю з написом «ИЖ 58 МКБ», без серійного номера та два мобільні телефони.

30.05.2023 виявлені предмети визнано речовими доказами, оскільки є достатні підстави вважати, що вилучене майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та й цей же день з метою забезпечення збереження речових доказів слідчим подано клопотання про арешт майна.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна, а тому доводи представника власника майна в цій частині є необґрунтованими.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучені ноутбуки та мобільний телефон може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі можливість причетності ОСОБА_22 до даного кримінального правопорушення.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Також колегія суддів вважає інші доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001234, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 187 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4