Справа № 461/533/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/929/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції з ДУ «Львівська УВП №19», кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, громадянина України, українця, працюючого в ФОП « ОСОБА_8 », одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України

за участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої- адвоката ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вироком Галицький районний суд м. Львова від 11.06.2021, яким визнано винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді - 10 років позбавлення волі.

Цивільний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 завданої матеріальної шкоди в розмірі - 2 000,00 гривень та моральної шкоди в розмірі - 350 000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави вартість проведених експертиз: судово-трасологічної експертизи - 858,00 грн.; експертизи холодної зброї - 858,00 грн.; молекулярно-генетичної експертизи - 6 885,62 грн; всього: 8 601,62 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено без змін - тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його затримання, а саме з 31 жовтня 2018 року.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 31.10.2018, приблизно о 04 год. 20 хв., перебуваючи поблизу готелю «Львів», що за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, буд. 7, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту наніс ОСОБА_12 удар ножем в ділянку грудної клітки, чим згідно висновку експерта №917/2018 від 03.12.2018 спричинив останньому проникаюче в грудну порожнину колото-різане поранення з пошкодженням по ходу раневого каналу міжреберних м`язів між 2-3 ребрами справа, 3-го ребра справа по білягрудинній лінії, навколосерцевої сорочки, висхідного відділу аорти, що призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі, тампонади серця кров`ю та гострої крововтрати, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 .

Даний вирок оскаржив захисники обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 подавши апеляційну скаргу у якій просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. Цивільний позов залишити без задоволення.

Свої апеляційні вимоги захисник мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим вважаючи, що судом було викривлено покази свідків і невірно дано їм оцінку. Покази свідка ОСОБА_13 не відповідають фактичним обставинам справи зокрема про те, що знаряддя вчинення злочину належить саме ОСОБА_7 і що він цей ніж застосував щодо потерпілого, а надані у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_14 спростовують висновок суду першої інстанції про те, що присутні з потерпілим дівчина і хлопець не мали можливості заподіяти будь які удари потерпілому. Показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не дають підстав вважати, що саме обвинувачений наніс удар ножем потерпілому. Апелянт вважає, що з показань свідків, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції, вбачається, що заподіяти потерпілому ножове поранення міг кожен з учасників конфлікту. Також в апеляційній скарзі захисник покликається, що суд першої інстанції невірно інтерпретував і показання допитаних у судовому засіданні експертів.

Захисник покликається на те, що висновок експерта № 1565/2018-ім від 26.12.2018 р., згідно якого у слідах на одязі ОСОБА_7 виявлено кров людини, яка може походити від потерпілого, є лише припущенням. При цьому, при досліджені судом першої інстанції одягу свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було виявлено на ньому плями бурого кольору, однак суд першої інстанції відмовив у клопотанні сторони захисту про проведення відповідної експертизи з метою встановлення природи та походження цих плям. Звертає увагу, що під нігтями ОСОБА_7 та на рукавах його одягу слідів крові виявлено не було.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не вправі був обґрунтовувати вирок суду наявним в матеріалах справи складним ножем та такими похідними від нього доказами, як висновок експертів №5/546 від 15.01.2019 року та №4/1603 від 07.12.2018 року, при цьому зазначає, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші свідки взагалі не описували жодних ножів у ОСОБА_7 . В матеріалах справи відсутні будь-які докази належності вилученого під час огляду місця події ножа ОСОБА_7 . Згідно висновку експерта №4/1603 від 07.12.2018 5р. на вилученому в ході огляду місця події ножі не виявлено слідів рук ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що у матеріалах справи є ніж, який досліджувався при проведенні відповідних експертиз, однак параметри такого є відмінними від параметрів ножа, який було вилучено при огляді місця події з трупа потерпілого. Отже, висновки експертів №5/546 від 15.01.2019 року та №4/1603 від 07.12.2018 року, не можуть бути допустимими доказами. При цьому, клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими залишилось поза увагою суду першої інстанції. Крім цього, наявний у матеріалах справи ніж не може бути доказом вини обвинуваченого, і через те, що розмір раневого каналу, виявленого на тілі потерпілого не відповідає параметрам ножа, який був предметом дослідження експертиз. При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення відповідної експертизи для з`ясування такої невідповідності.

Крім цього, захисник зазначає, що наявними відеозаписами в кримінальному провадженні жодним чином не зафіксовано моменту нанесення ОСОБА_7 ножового поранення потерпілому, левова частина конфлікту між учасниками події не була зафіксована відеоматеріалами, при цьому захисник не виключає можливе необережне втиснення ножа самим потерпілим в ході боротьби. При цьому, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення у справі експертизи для з`ясування обставин, чи міг потерпілий власноручно спричинити собі смертельне поранення.

Також захисник вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 обрано надто суворе покарання, яке не відповідає його особі, оскільки останній працював, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, має постійне місце проживання, раніше не судимий.

Вказує, що оскільки судом першої інстанції не здобуто доказів вини ОСОБА_7 , то цивільний позов потерпілої до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 31.10.2018, приблизно о 04 год. 20 хв., перебуваючи поблизу готелю «Львів», що за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, буд. 7, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту наніс ОСОБА_12 удар ножем в ділянку грудної клітки, чим згідно висновку експерта №917/2018 від 03.12.2018 спричинив останньому проникаюче в грудну порожнину колено-різане поранення з пошкодженням по ходу раневого каналу міжреберних м`язів між 2-3 ребрами справа, 3-го ребра справа по білягрудинній лінії, навколосерцевої сорочки, висхідного відділу аорти, що призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі, тампонади серця кров`ю та гострої крововтрати, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу захисника, щиро розкаюється в скоєному, визнає свою вину в повному обсязі, та його захисника ОСОБА_6 , який просив частково задовольнити апеляційну скаргу в частині міри покарання та цивільного позову, оскільки обвинувачений немає можливості сплатити такий розмір позову, міркування прокурора ОСОБА_9 про відмовити у задоволенні апеляційної скарги, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , який заперечив апеляційні вимоги мотивуючи бажанням обвинуваченого уникнути відповідальності, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, перевірені документи та докази, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, та, з врахуванням обставин вчиненого злочину, невизнання вини у скоєному, судовий розгляд судом першої інстанції проведено повно та всебічно щодо всіх фактичних обставин справи та обрано обвинуваченому ОСОБА_17 , покарання в межах санкції статі обвинувачення, метою якого є запобігання подальшого вчинення кримінальних правопорушень.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив убивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому та підтвердив, що ніж, яким потерпілому було заподіяно тілесне ушкодження, належав саме йому, і що саме в результаті його дій настала смерть потерпілого.

Оскільки обвинувачений та його захисник на даний час, в суді апеляційної інстанції, вже не оспорюють встановлені місцевим судом фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а лише акцентують увагу на призначеній мірі покарання та заявленому цивільному позові, а тому дані обставини, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Щодо апеляційних вимог сторони захисту в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів прийняла до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», - відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З врахуванням зазначеного вище при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, згідно з вимогами ст. 50, 65 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває; працював, має сім`ю та двоє малолітніх дітей (обоє ІНФОРМАЦІЯ_2 ), має постійне місце реєстрації та проживання, що в цілому характеризує ОСОБА_7 як особу, яка веде суспільно корисний спосіб життя і яка дотримується соціальних норм суспільства; розкаявся у скоєному; не намагався будь-яким чином допомогти потерпілій ОСОБА_11 оговтатися від пережитого, компенсувати їй понесені страждання, чи полегшити душевний біль. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 не є можливим без ізоляції від суспільства, а тому суд не вбачав підстав для застосування до нього ст.ст. 69, 75 КК України. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66, 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено. Однак встановлено в суді апеляційної інстанції у виді щирого каяття.

Санкція ч.1 ст.115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Таким чином, із врахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкцій ч.1 ст.115 КК України.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання у конкретному випадку не є надмірним за видом та розміром, а є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання, й відповідає меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Відповідно апеляційні вимоги захисника обвинуваченого про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 м`якшої міри покарання не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Цивільний позов, заявлений у кримінальному провадженні, частково задоволений у відповідності до чинного законодавства. З обвинуваченого ОСОБА_7 стягнуто судом першої інстанції на користь потерпілої ОСОБА_11 -2 000,00 грн. завданої матеріальної шкоди та 350 000,00 грн. завданої моральної шкоди.

У зв`язку із доведеністю вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення за ч.1 ст. 115 КК України та визнання ним вини у скоєному, апеляційні вимоги сторони захисту щодо безпідставності задоволення цивільного позову є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,419, 424 ПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційна скарга захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі- залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою в той же час з моменту отримання ним копії ухвали.

Головуючий:

Судді: