ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2831/23 Справа № 180/113/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000440 від 28.11.2022 рокуза апеляційними скаргами прокурора Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Нікополь, Дніпроптеровської області, громадянина України, не одруженого, який на утриманні неповнолітніх дітей та інвалідів не має, який не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 12.12.2019 Дніпровським апеляційним судом за ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі- КК) до 3 років позбавлення волі. 04.11.2022 звільнений з місця позбавлення волі по відбуттю покарання,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст.186 КК до покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту фактичного затримання з 28.11.2022.

Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено.

Долюпроцесальних витрат вирішено відповідно до положень ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

28.11.2022, близько 09-40 год., обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні времянки за адресою: АДРЕСА_3 , за дозволом мешканки вказаного домоволодіння - ОСОБА_11 , діючи умисно, відкрито, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого заволодіння чужим майном, в умовах воєнного стану, регламентованого Законо України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16.11.2022 №2263-ІХ, підійшов до потерпілої ОСОБА_11 , у якої по кишеням став шукати мобільний телефон марки «Nокіа» моделі ВL-5СВ». Однак, помітивши, що потерпіла ОСОБА_11 передала вказаний мобільний телефон у руки своєї знайомої ОСОБА_12 , яка знаходилась поруч, обвинувачений ОСОБА_7 раптово повернувся до неї та відкрито вихватив з рук ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Nокіа» моделі ВL-5СВ», вартістю 340, 00 грн., що належить потерпілій ОСОБА_11 , після чого, тримаючи вказаний телефон, вийшов з вищезазначеної території домоволодіння, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_11 на вищевказану суму.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужим майном (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.4 ст.186 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом не дотримано принципу справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Аргументує тим, що суд не врахував, що ОСОБА_7 вчинив злочин через невеликий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, що, на переконання апелянта, свідчить про те, що попереднє покарання не сподвигло обвинуваченого стати на шлях виправлення, висновків для себе він не зробив.

З урахуванням вищенаведеного прокурор просить апеляційний суд змінити вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та призначити тому покарання за ч.4 ст.186 КК у виді 8 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Свої вимоги аргументує тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК, оскільки не містить формулювання висунутого обвинувачення окремо, а викладені лише обставини, які слідчий вважав за доцільне викласти за результатами досудового розслідування, та правову кваліфікацію з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність. При цьому, як зауважує апелянт, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 саме підозрюється у вчиненні інкримінованого йому злочину, а обов`язок перевірки обвинувального акту на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у разі його невідповідності вимогам КПК України, суд згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Окрім того захисник вказує на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у не визнав та стверджував, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу вчинення ним злочину, оскільки свідки надали протиріччі покази та не була допитана потерпіла. У своєму вироку суд не надав належної оцінки та не відобразив про оглянуті в судовому засіданні часткові відеозписи слідчих дій, проведених слідчим ВП №1 Нікопольського ВП ГУНП, де ОСОБА_7 пояснював події своєї невинуватості у підозрі та обвинуваченні.

Також захисник вважає, що протоколи слідчих експериментів не відповідають вимогам процесуального закону, а тому не можуть бути покладені в основу доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 .

Отже, на переконання сторони захисту, в ході судового розгляду стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

З урахуванням вищенаведеного захисник просить апеляційний суд скасувати вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року відносно ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасуванні вироку місцевого суду у зв`язку неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог вказує на розбіжності в датах процесуальних документів, а саме, відповідно до висновку товарознавчої експертизи № 3524/22 від 28.11.2022 зазначено: 25.11.2022 експерту ОСОБА_13 від слідчого СВ ВП №1 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 надійшла постанова від 25.11.2022 по кримінальному провадженню № 0000440 від 28.11.2022 року про призначення судово-товарознавчої експертизи. Отже, на думку апелянта, той факт, що станом на дату правопорушення, у вчиненні якого його визнано винним 28.11.2022, мобільний телефон марки «Nокіа» моделі ВL-5СВ» вже був вилучений слідчим, а тому 25.11.2022 слідчим було винесено постанову про товарознавчої призначення експертизи за три дні раніше за дату внесення кримінального провадження № 0000440 до ЄРДР.

Крім того, апелянт вказує на те, що вирок місцевого суду ґрунтується на показах потерпілої ОСОБА_11 , яка жодного разу не була допитана у судовому засіданні. Однак протокол її допиту під час досудового розслідування суд прийняв до уваги, як доказ, його винуватості. При цьому, як зауважує в апеляційній скарзі обвинувачений, згідно даних з офіційного сайту Судової влади потерпіла ОСОБА_11 притягалася до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309 КК та була позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини. Отже апелянт вважає, що ці обставини свідчать про те, що потерпіла ОСОБА_11 помилково звинуватила його у викраденні мобільного телефону, а неявка потерпілої у судовому засідання та відсутність можливості у її допиті порушила його право на захист, оскільки він був позбавлений можливості почути її показання та задати питання. Натомість суд у вироку не зазначив, чому він взяв до уваги показання потерпілої, яка не була допитана у судовому засіданні, а відкинув інші докази.

На переконання обвинуваченого, суд першої інстанції, після дослідження всіх обставин кримінального провадження та оцінку кожного доказу з точки зору належності та допустимості, мав прийти до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення з ч.4 ст.186 КК, взагалі мало місце бути 28.11.2022.

Також обвинувачений стверджує, що стороною обвинувачення не доведено наявності в його діях умислу на відкрите заволодіння майном потерпілої, що кваліфікується за ст.186 КК.

Поміж іншого в апеляційній скарзі обвинувачений вказує на суворість призначеного йому покарання та вважає, що суд не взяв до уваги наявність у нього постійного місця проживання, матері похилого віку, яка є пенсіонеркою, а також двох неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, апелянт посилається на наявність у нього захворювання на ВІЛ-інфекцію та хронічний гепатит-С, що потребує тривалого лікування, яке неможливе в місцях позбавлення волі. Отже, зазначені обставини, на думку апелянта, давали суду право застосувати до нього положення статей 69, 75 КК.

Крім того, обвинувачений посилається на порушення судом його права на захист під час проголошення вироку, оскільки, як стверджує апелянт, 01 червня 2023 року він не був присутнім у судовому засіданні, суд не роз`яснював йому зміст вироку, порядок і строки його оскарження, та йому не вручалася ухвала суду про призначення судового засідання в режимі відеоконференції.

З урахуванням вищенаведеного обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційний суд скасувати вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_11 не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки не повідомила, але її неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисників та обвинуваченого на підтримку доводів поданих стороною захисту апеляційних скарг, які просили скасувати вирок та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції, одночасно заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вислухавши прокурора, яка не підтримала доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просила залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, частково дослідивши докази та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПКсуд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 ККпри обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій, основані на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Будучи допитаним у суді обвинувачений ОСОБА_7 провину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що раніше з потерпілою не був знайомий, ОСОБА_11 запоросила його до себе, він пробув в неї до ранку. Через два дні він повернувся на територію домоволодіння потерпілої, щоб забрати свій телефон, який він в неї забув, зайшовши в середину времянки він побачив двох жінок в нетверезому вигляді, на тумбочці він побачив телефон, він його взяв і вийшов на подвір`я, щоб зателефонувати і викликати таксі, до нього зразу під`їхала поліція.

Незважаючи на не визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 , його вина підтверджується дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку наступними доказами.

Так, свідок ОСОБА_12 у судовому засідання суду пояснила, що з ОСОБА_11 підійшли до будинку по АДРЕСА_3 , де побачили обвинуваченого ОСОБА_7 , який почав кричати та вимаги, щоб ОСОБА_11 відкрила йому времянку, що він там забув речі. ОСОБА_11 відкрила йогму времянку, ОСОБА_7 почав там шукати якісь речі. Потім ОСОБА_7 почав обшукувати ОСОБА_11 , вона віддала їй свій телефон, ОСОБА_7 повернувся до неї і з рук вихватив мобільний телефон, після чого вийшов.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що являється інспектором СРПП, 28.11.2022 він знаходився в наряді. На планшет прийшло повідомлення про грабіж по вул. Виїздній, 59 , підїхавши, він побачив двох чоловіків, один з яких назвався ОСОБА_7 та повідомив, що знаходився у знайомої, вони посварились. Підійшла потерпіла ОСОБА_11 з жінкою та повідомила що ОСОБА_18 вкрав в неї телефон. Мобільний телефон знайшли на дорозі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що в той день він гуляв з собакою, зустрів ОСОБА_7 який повідомив, що жінки забрали його телефон, і вони разом пішли до будинку по вул. Виїздній, ОСОБА_7 зайшов в будинок, він чув як ОСОБА_7 з кимось сварився, потім ОСОБА_7 вийов на двір. Мобільний телефон побачив вже на вулиці на дорозі.

Також місцевий суд дослідив і взяв до уваги, у тому числі, такі докази.

Згідно протоколу огляду мобільного телефону та додатком до протоколу від 28.11.2022, слідчим оглянуто мобільний телефон Nокіа, марки 3100, з серійним номером « НОМЕР_1 » голубо_білого кольору, який виявлено на проїзній частині по вул. Вїзній ( а.с. 65-67).

Згідно протоколу огляду мобільного телефону та фототаблиці до нього від 28.11.2022, слідчим оглянуто мобільний телефон Nокіа, REDMI NOTE 5, моделі 3100, який на момент огляду знаходився в лекційному залі ВП № 1 НРУП ГУНП в Дніпропетровській області, розпакований із спец пакету № SUD 2038437 (а.с. 68-72).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання та додатком до протоколу від 28.11.2022, потерпіла ОСОБА_11 впізнала на фото № 1 ОСОБА_7 (а.с.73-77).

Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання та додатком до протоколу від 28.11.2022, потерпіла ОСОБА_11 впізнала на фото № 3 мобільний телефон, який належить їй ( а.с. 78-81).

Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання та додатком до протоколу від 29.11.2022, свідок ОСОБА_19 впізнав на фото № 3 мобільний телефон, який ОСОБА_7 йому показував, коли вийшов з будинку по вул. Виїзній ( а.с. 82-86).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання та додатком до протоколу від 28.11.2022 свідок ОСОБА_12 впізнала на фото № 2 ОСОБА_7 ( а.с. 87-91).

Відповідно до протоколу огляду та додатками до протоколу від 28.12.2022 слідчим оглянуто предмети та відеозаписи, а саме: відео з нагрудних камер працівників поліції, яки приїхали на місце вчинення злочину та спілкуються з учасниками з метою встановлення обставин правопорушення, оскільки поліції було повідомлено, що у ОСОБА_7 мобільний телефон, який належить ОСОБА_11 , після чого на вул. Виїзній в м. Марганці було зупинено ОСОБА_18 , після чого викликали СОГ. ( а.с. 92-94).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 07.12.2022 за участю свідка ОСОБА_12 , де остання на місці розказує та показує події, які стались 28.11.2022 на території домоволодіння по АДРЕСА_3 , та пояснює, як ОСОБА_7 вихватив з її рук мобильний телефон, що належить ОСОБА_20 (а.с. 104-106).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 07.12.2022 за участю потерпілої ОСОБА_20 , та відеозапису вказаної слідчої дії, де осатання на місці розказує та показує події, які стались 28.11.2022 на території домоволодіння по АДРЕСА_3 , а саме: вона з подругою ОСОБА_21 зустріли ОСОБА_18 , який вимагав зайти до неї в будинок, оскільки він залишив там свої речі. Вони всі зайшли в її времянку, де ОСОБА_18 щось шукав. Після чого ОСОБА_18 почав вимагати у неї свій мобільний телефон, почав її обшукувати і роздягати, в цей момент вона передала свій мобільний телефон ОСОБА_21 , яка знаходилась поруч, після чого ОСОБА_18 вихватив її мобільний телефон з руки ОСОБА_21 і покинув приміщення ( а.с. 107-109).

Згідно висновку експерта від 28.11.2022 № 3524/22, ринкова вартість мобільного телефону марки Nокіа, моделі 3100, бувшого у використанні, у робочому стані, з урахуванням зносу, станом на 28.11.2022 340,00 грн.( а.с. 110-114).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неспроможність пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що він не вчиняв грабіж, оскільки такі твердження обвинуваченого спростовуються наданими в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 , протоколом та відеозаписом проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_11 , свідком ОСОБА_12 . При цьому, всупереч доводам апеляційних скарг сторони захисту, наведені показання свідків та отримані в ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 фактичні обставини кримінального правопорушення, не мають жодних протиріч, доповнюють один одного та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Твердження сторони захисту про те, що суд не допитав потерпілу ОСОБА_11 у судовому засіданні, чим порушив право обвинуваченого на її допит у судовому засіданні, не заслуговують на увагу та не свідчать про неповноту судового розгляду, оскільки це не суперечить положенням ст.325 КПК та не позбавляло можливості у змагальному порядку, відповідно до ст.22 КПК, надати суду свої докази на спростування версії сторони обвинувачення.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для визнання неналежними та недопустимими доказами вищезазначених протоколів слідчих експериментів, з огляду на таке.

Згідно частини першої, другої та сьомої статті 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.

За приписами частин 104-107 КПК процесуальні дії під час досудового розслідування кримінального провадження фіксуються у протоколі, який складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення. Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,6 ст.240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Судом апеляційної інстанції були досліджені протоколи проведення слідчих експериментів від 07 грудня 2022 року за участю свідка ОСОБА_12 (а.с.104-106) та потерпілої ОСОБА_11 (а.с.107-109), двох понятих, спеціаліста-криміналіста, із роз`ясненням усім процесуальних прав та обов`язків, а також із застосуванням відеокамери. Ця слідча дія проводилася по вул. Виїздній м. Марганець, де свідок ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_11 на місці відтворили обставини вчиненого кримінального правопорушення, вказавши, як ОСОБА_7 , перебуваючи разом з ними у времянці буд. АДРЕСА_3 , спочатку шукав свої речі, потім став обшукувати потерпілу та вимагав віддати йому мобільний телефон, а після цього вихопив з рук свідка ОСОБА_23 належний потерпілій ОСОБА_11 мобільний телефон і пішов з приміщення. Після чого свідок з власного мобільного телефону викликала поліцію.

За результатами проведення даної слідчої дії, відповідно до вимог ст.ст.104-107 КПК, слідчим були складені протоколи, які були підписані усіма учасниками процесуальної дії без будь-яких зауважень чи заперечень. DVD-диски з відеозаписами проведення даної слідчої дії долучені до відповідних протоколів слідчих експериментів.

Отже у даному конкретному випадку, всупереч доводам апеляційних скарг сторони захисту, отримана органами досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілою ОСОБА_11 інформація щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, у розумінні ч.4 ст.95 КПК, не є протоколом її допиту, а тому місцевий суд у своєму вироку правомірно послався, як на докази, на протоколи проведення слідчих експериментів від 07 грудня 2022 року, з відеозаписами, за участю свідка ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_11 .

При цьому слід визнати безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його посилання на відомості з відкритих джерел щодо особи потерпілої ОСОБА_11 про, начебто, наявні факті її притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309 КК та позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, оскільки вони не мають відношення до даного кримінального провадження та не можуть свідчити про помилковість, як вважає апелянт, звинувачень потерпілої у викраденні у неї мобільного телефону саме обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, встановлених вироком суду, оскільки твердження потерпілої узгоджуються з сукупністю інших досліджених судом і наведених у вироку доказів.

У свою чергу колегія суддів не вбачає істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та вважає технічною помилкою розбіжність в датах, зазначених у вступній частині висновку товарознавчої експертизи № 3524/22 від 28.11.2022 (а.с.111-114), а саме зазначено: 25.11.2022 експерту ОСОБА_13 від слідчого СВ ВП №1 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 надійшла постанова від 25.11.2022 по кримінальному провадженню № 0000440 від 28.11.2022 року про призначення судово-товарознавчої експертизи. Правильність дати призначення слідчим товарознавчої експертизи підтверджується наявною у справі відповідною постановою слідчого ОСОБА_14 від 28.11.2022 (а.с.122) та це жодним чином не впливає на висновки самої товарознавчої експертизи щодо вартості мобільного телефону марки Nокіа, моделі 3100, належного потерпілій ОСОБА_11 та яким заволодів обвинувачений ОСОБА_7 , а отже й не спростовує встановленого факту того, що саме 28 листопада 2022 року мало місце вчинення обвинуваченим злочину щодо потерпілої за ч.4 ст.186 КК.

Разом з цим, встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, які ґрунтуються на сукупності досліджених доказах у справі та наведених у вироку суду, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , свідчать про наявність в його діях умислу саме на відкрите заволодіння майном потерпілої ОСОБА_11 , мобільним телефоном марки Nокіа, моделі 3100, вчиненого з корисних мотивів, що є елементом складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК.

Також колегія суддів не вбачає порушень права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист під час судового розгляду справи та ухвалення вироку з підстав його відсутності при проголошенні вироку, не роз`яснення порядку і строків оскарження судового рішення та невручення йому ухвали суду про призначення судового засідання в режимі відеоконференції.

Відповідно до приписів ч.ч.1,2,7 ст.336 КПК судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду.

Суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження.

Хід і результати процесуальних дій, проведених у режимі відеоконференції, фіксуються за допомогою технічних засобів відеозапису.

При цьому положення ст.336 КПК не передбачають обов`язковість суду вручення обвинуваченому копії такої ухвали.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження 26 травня 2023 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з ДУ Дніпровська виправна колонія (№4) з обов`язковою участю обвинуваченого ОСОБА_7 (а.с.135, 136), копія якої для виконання була направлена керівнику установи. Згідно журналу судового засідання від 31 травня 2023 року та технічного носія аудіозапису фіксації перебігу судового розгляду (а.с.138, 139), розгляд даної справи відбувся в режимі відеоконференції за участю прокурора, захисника та обвинуваченого.

Таким чином судом першої інстанції дотримано вимог ст.336 КПК.

Крім того, зміст журналів судового засідання від 31 травня 2023 року та від 01 червня 2023 року і технічні носії аудіозапису фіксації перебігу судового розгляду (а.с.138, 139, 140, 141) свідчать про те, що 31 травня 2023 року у судовому засіданні були проведені судові дебати, обвинуваченому було надано останнє слово і суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, та 01 червня 2023 року о 10.31-10.42 години у присутності прокурора ОСОБА_10 було проголошено вирок, копія якого негайно була вручена під особистий підпис прокурора і захиснику (а.с.148) та копія якого була направлена до ДУ Дніпровська виправна колонія (№4) для вручення обвинуваченому ОСОБА_7 і який отримав її під розписку 15 червня 2023 року (а.с.155).

Отже, за наведених обставин, колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог ст.376 КПК, оскільки усі учасники провадження, у тому числі обвинувачений ОСОБА_7 , своєчасно отримали копію вироку суду, у якому зазначено порядок і строки його апеляційного оскарження та кожен скористався своїм процесуальним правом, своєчасно подавши апеляційні скарги.

Окремо, суд апеляційної інстанції визнає неспроможними доводи апеляційної скарги захисника та його посилання на невідповідність вимогам ст.291 КПК обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, виходячи з наступного.

Як зазначено у п.3 ч.3 ст.314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Обвинувальний акт має містити відомості, зазначені у ч.2 ст.291 КПК.

Зокрема, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Отже аналіз наведених норм кримінального процесуального закону свідчить про те, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акту прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим вимог ч.2 ст.291 КПК.

Виходячи з завдань підготовчого судового засідання, на цій стадії встановлюється лише відповідність форми обвинувального акту вимогам, визначеним кримінальним процесуальним законом, як це передбачено ст.291 КПК, при тому, що оцінка викладених в обвинувальному акті обставин і їх відповідність формулі кваліфікації, відноситься до стадії судового розгляду кримінального провадження.

З цього приводу Верховним Судом України у постанові № 5-328кс16 від 24.11.2016 викладено відповідний правовий висновок.

У пунктах 2 та 3 мотивувальної частини свого рішення Суд зазначив, що за змістом положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Системно-структурний аналіз норм КПК доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Як убачається зі змісту обвинувального акта у даному кримінальному провадженні №0000440 від 28.11.2022 року у ньому містяться усі відомості щодо формулювання обвинувачення у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.4 ст.186 КК, із зазначенням події кримінального правопорушення (часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення), форми вини, мотивів і мети вчинення злочину, а також правової кваліфікації дій обвинуваченого.

Отже, на переконання апеляційного суду, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Крім того, у пункті 7 своєї постанови №5-328кс16 від 24.11.2016 Верховний Суд України виклав наступну правову позицію щодо питання, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

Суд врахував, що у міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У свою чергу ККС ВС у своїй постанові від 29 листопада 2018 року (справа №662/693/16-к, провадження № 51-5773км18) з цього питання зазначив, що відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.42 КПК обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст.291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно з п.3 ч.2 ст.283 КПК, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку, як це передбачено ст.293 КПК. Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж.

Висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акту (ч.2 ст.347 КПК), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (ч.1 ст. 348 КПК).

Таким чином, як зазначено Судом, на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, на переконання колегії суддів, наведені в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК, фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

При цьому, як свідчить зміст ухвали місцевого суду від 28.02.2023, під час підготовчого судового засідання ані прокурор, ані сторона захисту не вбачали підстав для повернення судом прокурору обвинувального акту (а.с.25).

Таким чином, як свідчать матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини даного провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх належності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. У свою чергу судом апеляційної інстанції порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та місцевим судом правильно вирішено питання про їх належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94 КПК. Тому доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність належних і допустимих доказів вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК, колегія суддів визнає безпідставними.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, дотримуючись визначеного ст.22 КПК принципу змагальності сторін, створив належні умови для самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своєї позиції, у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно з ч.2 ст.1 КПК та відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів (Ghedir and others v. France, п. 110).

У своєму Рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «ЛУЦЕНКО ПРОТИ УКРАЇНИ», зокрема у п.п.42,48, ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює будь-яких норм стосовно допустимості доказів як таких, що передусім є питанням, яке регулюється національним законодавством (див., зокрема, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland), від 12 липня 1988 року, серія А, № 140, п. 46, та рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, п. 34).

Оцінюючи, чи було все відповідне провадження в цілому справедливим, слід взяти до уваги якість існуючих доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, які-небудь сумніви щодо їхньої достовірності й точності.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 84-86 КПК, оцінені судом згідно із ст.94 КПК, спростовують доводи апеляційних скарг захисника про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, та в своїй сукупності свідчать про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186КК, при обставинах, встановлених вироком суду. Підстав для призначення такого розгляду, які визначені ч.1 ст.415 КПК, та на чому наполягає сторона захисту, апеляційний суд не вбачає.

Зі змісту апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого убачається, що сторони обвинувачення та захисту фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримуючись вимог ст.ст.50,65 КК, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186КК, яке відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення тяжкого корисливого злочину, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що відповідно до ст.ст. 66, 67 КК пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи обставини вчинення злочину і особу обвинуваченого, місцевий суд дійшов правильного висновку, що мірою покарання, необхідною і достатньою для перевиховання обвинуваченого і попередження нових злочинів має бути міра покарання у виді позбавлення волі, оскільки ОСОБА_7 вчинив корисливий злочин в умовах воєнного стану, а тому являється небезпечним для суспільства, в зв`язку з чим суд не вбачав підстав для застосування ст.ст.69,75 КК та не вбачає таких підстав й суд апеляційної інстанції.

У свою чергу надані обвинуваченим ОСОБА_7 апеляційному суду копії документів, на підтвердження наявності у нього постійного місця проживання, матері похилого віку, яка є пенсіонеркою, а також двох неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 а також наявність у нього захворювання на ВІЛ-інфекцію та хронічний гепатит-С (а.с.173-178), не є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають підстави для призначення покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК у даному конкретному випадку.

Отже колегія суддів вважає, що призначений вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК у виді 7 років позбавлення волі відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для посилення чи пом`якшення покарання, на чому наполягають прокурор та обвинувачений, сторонами не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції статті кримінального закону, за яким ОСОБА_7 визнано винним.

На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому остаточне покарання - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними та задоволенню не підлягають, а вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року відноснообвинуваченого ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою у той самий строк з дня вручення копії рішення суду апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4