ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 496/1576/19

провадження № 51-450км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Біляївського районного суду Одеської області від 27 липня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо відшкодування процесуальних витрат та арешту майна у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винутатим у тому, що він 07 січня 2019 року приблизно о 11:15, керуючи технічно справним автомобілем Daewoo Sens (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухався по автодорозі «Одеса-Кучурган» з боку с. Кучурган в напрямку м. Одеса, де на 22 км + 400 м, в порушення пунктів 2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) не був уважним, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля, не впорався з керуванням та допустив неконтрольований виїзд на смугу зустрічного руху, де вчинив зіткнення з автомобілем VolkswagenGolf (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирці автомобіля Daewoo Sens ОСОБА_9 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Пасажиркам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та пасажирці автомобіля VolkswagenGolf ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Одеський апеляційний суд 10 листопада 2022 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким призначив ОСОБА_6 покаранняза ч. 2 ст. 286 КК у видіпозбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. У решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів касаційної скарги сторони захисту зводиться до тверджень про відсутність належних обґрунтувань рішення суду апеляційної інстанції про застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням особи його підзахисного. Крім того, не погоджується з тим, що засуджений допустив грубе порушення ПДР.

Зазначає, що законодавством не покладено на обвинуваченого обов`язок доказувати необхідність збереження у нього права керувати транспортними засобами. Крім того, суд апеляційної інстанції не в повній мірі врахував думку потерпілих та наявність на його утриманні чотирирічної потерпілої дочки, яку необхідно возити до лікарні та виконувати інші повсякденні завдання, пов`язанні з її вихованням й життєзабезпеченням.

Як наголошує скаржник, засуджений займається перевезенням пасажирів, серед іншого за допомогою мобільних додатків декількох служб таксі без оформлення трудового договору та з використанням власного автомобіля.

Також адвокат вказує про те, що суд апеляційної інстанції не врахував можливість застосування положень ст. 69 КК.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 , суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як передбачено ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі сторона захисту не оспорює винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК, а також вид та розмір призначеного ОСОБА_6 основного покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доводи захисника ОСОБА_7 , наведені ним у касаційній скарзі, щодо необґрунтованого призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає безпідставними.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форми реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.

Частиною 1 ст. 420 КПК встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку за скаргою прокурора, апеляційний суд з наведенням відповідних мотивів дійшов висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо непризначення ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Такий висновок Одеський апеляційний суд зробив передусім зваживши, що грубе порушення ОСОБА_11 вимог ПДР, які призвели до смерті однієї потерпілої та заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості трьом іншим потерпілим, вказує на легковажне ставлення засудженого до необхідності дотримання ПДР під час керування транспортним засобом.

Апеляційний суд, призначаючи додаткове покарання ОСОБА_11 , врахував дані про його особу, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, а також той факт, що він повністю визнав себе винуватим у вчиненому, позицію потерпілої ОСОБА_11 щодо недоцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують; а також невстановлення, як під час судового, так і під час апеляційного розгляду, даних на підтвердження потреби обвинуваченого постійно користуватися транспортним засобом.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

З приводу доводів захисника про те, що ОСОБА_6 необхідно керувати транспортними засобами, зокрема для виконання завдань, пов`язаних з лікуванням, вихованням, забезпеченням дочки; отримання заробітку, оскільки він здійснює перевезення пасажирів, то слід зауважити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, джерелом засобів для існування тощо. Врахування цих обставин потрібне з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак вони не свідчать про неможливість застосування такого додаткового покарання.

Крім того, колегія суддів не погоджується з позицією сторони захисту про те, що засуджений не допустив грубого порушення ПДР.

Так, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. З матеріалів кримінального провадження убачається, що порушення ОСОБА_6 пунктів 2.3. б), 12.1 ПДР, у відповідній дорожній обстановці, були небезпечними і призвели до тяжких наслідків у виді смерті однієї потерпілої та заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості трьом іншим потерпілим. Тому, з урахуванням зазначеного, є неспроможними ці доводи захисника у касаційній скарзі.

Разом з тим, захисник ОСОБА_7 , цитуючи положення ст. 69 КК та узагальнено зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції можливості застосування її положень, залишив поза увагою те, що приписи ст. 69 КК є спеціальними і застосовуються у виключних випадках, а саме у разі встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового покарання, сторона захисту у касаційній скарзі не навела.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК, у ньому викладені достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3