Номер провадження: 11-сс/813/548/23
Справа № 947/4282/23 1-кс/947/2895/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000405, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 у кримінальному провадженні №0000405, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт із забороною розпорядження та користування на майно, яке виявлено та вилучено 02.02.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти та мобільний телефон марки «Samsung Galaxy» M12 ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване наявністю в забезпечені збереження речових доказів, а також з метою проведення слідчий дій.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді власник майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Доводи обґрунтовує тим, що з фабули кримінального провадження відсутні жодні підстави для проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 та вилучення з його власності грошових коштів і мобільного телефону, оскільки будь-яких доказів причетності останнього до незаконних дій ОСОБА_9 та отримання грошових котів матеріали справи не містять. Звертає увагу, що матеріали справи не містять ухвали на проведення обшуку та слідчий суддя на такий процесуальний документ в оскаржуваній ухвалі не посилається. Вказує, що не є підозрюваним у даному провадженні, обшук проведено без належних підстав, а вилучене майно не містить ознак причетності до кримінального провадження.

Просить ухвалу суду слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотанні про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000405, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 21.11.2022 наказом в.о. начальника Одеської митниці від 16.11.2022 року №1042-о ОСОБА_9 призначено на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-порт» Одеської митниці.

Так, приблизно у жовтні 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, під час проходження митного оформлення гуманітарного вантажу в зоні діяльності ВМО №3 МП «Білгород Дністровський», закупленого у р. Молдова представником Благодійний фонд «Небайдужий народ» ОСОБА_10 для передачі військової частині НОМЕР_5 у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на вимагання та отримання від ОСОБА_10 неправомірної вигоди за влив на службових осіб ВМО №3 МП «Білгород Дністровський» за безперешкодне митне оформлення вантажу та не вчинення штучних перешкод у митному оформленні вантажів, в тому числі гуманітарних.

Діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого систематичного збагачення, ОСОБА_9 27.10.2022 року повідомив ОСОБА_10 про необхідність сплати неправомірної вигоди у розмірі від 500 до 700 доларів США за кожний автомобіль з вантажем. Також ОСОБА_9 зазначив, що ОСОБА_10 повинен завчасно повідомляти останнього про час проїзду та перелік вантажу.

ОСОБА_10 реально сприймаючи висловлені ОСОБА_9 неправомірні вимоги був вимушений погодитися на його умови.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на отримання неправомірної вигоди 28.01.2023 року приблизно о 14:00 годині, перебуваючи біля будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 4/10, ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 раніше обумовлену неправомірну вигоду у розмірі 500 доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ становило 18284 (вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні) за вчинений ним 25.01.2023 влив на службових осіб ВМО №3 МП «Білгород Дністровський» під час здійснення митного оформлення вантажу та не вчинення службовими особами ВМО штучних перешкод у митному оформленні, який було оформлено у ВМО №3 МП «Білгород Дністровський» за декларацією про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою №500160/2023/29, який переміщувався на митну територію України автомобілем марки Iveco р.н. НОМЕР_6 .

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого систематичного збагачення, 02.02.2023 року приблизно о 14:15 годині, перебуваючи біля будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 4/10, ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 раніше обумовлену неправомірну вигоду у розмірі 700 доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ становило 25598 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) гривень) за вчинений ним 02.02.2023 влив на службових осіб ВМО №3 МП «Білгород Дністровський» під час здійснення митного оформлення вантажу та не вчинення службовими особами ВМО штучних перешкод у митному оформленні, який було оформлено у ВМО №3 МП «Білгород Дністровський» за декларацією про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою №500160/2023/37, який переміщувався на митну територію України автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter р.н. НОМЕР_7 .

Після цього, ОСОБА_9 викрито у вчиненні злочину працівниками правоохоронних органів та затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Загальна сума неправомірної вигоди, отриманої ОСОБА_9 від ОСОБА_10 склала 1200 доларів США.

02.02.2023 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

В подальшому 02.02.2023 року слідчим слідчої групи в порядку ст. 233 КПК України з дотриманням вимог ст. 223 КПК України проведено невідкладний обшук за місцем мешкання заступника начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Білгород-Дністровський» ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , який є керівником ОСОБА_9 під час якого виявлено та вилучено грошові кошти та мобільний телефон.

03.02.2023 вилучені речі визнані речовими доказами, оскільки мають доказове значення у даному кримінальному провадженні.

01.03.2023 з метою проведення об`єктивного і неупередженого досудового розслідування, оскільки є достатні підстави вважати, що вилучене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, є речовим доказом прокурором подано до районного суду клопотання про накладення арешту на майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені проведені ряду експертиз, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, а також проведення судових експертиз.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

При цьому апеляційний суд не приймає посилання сторони захисту щодо відсутності ухвали на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , оскільки обшук проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 233 КПК України та в подальшому ухвалою слідчого судді від 09.02.2023 надано дозвіл на проведення обшуку за вищевказаною адресою (а.с. 81-83).

Доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000405, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4