Дата документу 27.04.2023 Справа № 331/1732/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/494/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/1732/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2022 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання та заміні покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк щодо засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Світлодолинське Саратського району Одеської області, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 та відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений просив ухвалу змінити, задовольнивши його клопотання та клопотання його захисника. В додатково поданому клопотанні засуджений просив ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивував тим, що під час розгляду його клопотання в частині визнання катуванням нелюдським та принижуючим гідність поводженням відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі судом не було взято до уваги висновки ЄСПЛ, викладені у відповідних рішеннях. Також суд безпідставно відмовив і в задоволенні вимог про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, не врахувавши при цьому, що ч.1 ст.81 КК та ч.1 ст.82 КК в частині неможливості їх застосування до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, було визнано неконституційними згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021. Посилання суду на нормативну невизначеність механізму його звільнення від відбування покарання як на підставу для відмови в задоволенні клопотання не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, зазначив, що на час апеляційного розгляду до ст.ст.81, 82 КК внесено відповідні зміни, а тому матеріали провадження підлягають поверненню до суду першої інстанції для нового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію засудженого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року ОСОБА_8 засуджено за п.п.а, і ст.93, ч.2 ст.86, ч.1 ст.101, ч.2 ст.215 КК України (в редакції 1960 року) та ч.2 ст.185 КК (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 грудня 2002 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Захисник ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, а засуджений ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даних клопотань, виходив з того, що станом на час їх розгляду ні чинний КК, ні чинний КПК не визначали чітко і однозначно процесуальну процедуру розгляду клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням саме щодо осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, а суд у даному випадку не має права перебирати на себе не властиві йому повноваження. Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Разом з тим, на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідні зміни до законодавства внесені так і не були. Відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотань засудженого та його захисника.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений та його захисник, звертаючись до суду із клопотаннями про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, посилались на рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року та на практику Європейського суду з прав людини.

Колегією суддів встановлено, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Таке покарання передбачено ст.64 КК і вказана норма кримінального закону не визнана такою, що не відповідає Конституції України.

В рішенні №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року Конституційний Суд України прямо зазначив про те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України. Даним рішенням було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), лише ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, наразі засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання, яке само по собі як вид покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України.

Крім того, цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Колегія суддів зауважує, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» зазначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

Поряд із цим у п.194 даного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду.

Проте, на момент постановлення оскаржуваної ухвали реформа системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі не була впроваджена та механізм такого перегляду законодавством України не було визначено.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування може застосовуватися тільки судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, суд першої інстанції при вирішенні клопотань засудженого та його захисника діяв виключно в межах своїх повноважень, визначених чинним на той час законодавством.

При цьому, суд правильно зазначив, що відповідно до діючого законодавства України на час постановлення оскаржуваної ухвали до компетенції судді місцевого суду не входили повноваження щодо розгляду клопотань та прийняття рішень про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно засуджених до покарання у вигляді довічного позбавлення волі осіб.

Можливість застосування положень ст.ст.81, 82 КК щодо засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі осіб кримінальним законом України (в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено не було.

Отже, суд першої інстанції, проаналізувавши чинні на момент ухвалення судового рішення норми національного законодавства, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 та клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. У зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового судового розгляду даного провадження відсутні.

Доводи апеляційної скарги засудженого висновків суду не спростовують та не дають колегії суддів підстав ставити під сумнів обґрунтованість та законність прийнятого судом рішення.

Перевіряючи можливість застосування до ОСОБА_8 чинних на момент апеляційного розгляду положень ст.ст.81, 82 КК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» Законом України №2690-IX від 18.10.2022 року, який набрав чинності 26.11.2022 року, було внесено зміни, в тому числі, до ст.ст.81, 82 КК, т.т. вже після ухвалення оскаржуваної ухвали, а відтак суд першої інстанції не мав можливості враховувати його положення.

Згідно положень ч.ч.1, 5 ст.82 КК невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

Відтак, на момент апеляційного розгляду національним законодавством України передбачено право засуджених, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Крім того, визначено чіткий механізм реалізації такого права.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №294/5 затверджено Порядок та Методику визначення ступеня виправлення засудженого, форму індивідуального плану виправлення та ресоціалізації, відповідно до яких встановлено процедуру визначення ступеня виправлення засудженого, перелік та форму документів, які додаються до клопотання адміністрації установи виконання покарань щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Вказаний ступінь виправлення засудженого відображається у відповідному висновку. Крім того, засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації.

Даних, які отримані згідно вказаного вище Порядку та свідчать про те, що засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) і має бути представлений до заміни покарання на підставі ст.ст.81, 82 КК, надані матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду стороною захисту надано не було.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 та про відмову в задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4