ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

учасників провадження: прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Сокирянським районним судом апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26.05.2021 року по обвинуваченню ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокиряни Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , гр. України, з повною вищою освітою, не одруженого, адміністратора системи ТзОВ «ІнтерДжус-Буковина», не судимого;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , гр. України, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працюючого, не судимого;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки та жительки АДРЕСА_3 , гр. України, з повною вищою освітою, одруженої, не працюючої, не судимої;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця м. Чернівці, жителя АДРЕСА_4 , гр. України, з повною вищою освітою, одруженого, пенсіонера, не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 травня 2021 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України та призначено їм покарання по два роки позбавлення волі кожному.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 звільнено ЄУНСС 722/151/20 провадження №11кп/822/218/23 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вони протягом однорічного іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення та виконають покладені на них обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 18 липня 2017 року, ОСОБА_9 , працюючи на посаді Сокирянського міського голови, ОСОБА_12 , працюючи на посаді начальника відділу організаційної, кадрової роботи, зв`язків з громадськістю, засобами інформації Сокирянської міської ради, ОСОБА_11 , працюючи на посаді директора комунального підприємства «Сокиряни-благоустрій» та ОСОБА_10 , працюючи на посаді начальника відділу документообігу та комп`ютерно-технічного забезпечення Сокирянської міської ради, який здійснював відеозапис, будучи службовими особами, прибули до садиби АДРЕСА_4 , яка перебувала у володінні ОСОБА_14 . Обвинувачені підійшли до цієї земельної ділянки через земельну ділянку АДРЕСА_5 . Після цього ОСОБА_9 дав вказівку зняти сітку, якою була огороджена земельна ділянка, яка перебувала у володінні ОСОБА_14 . Після цього ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , діючи умисно, без згоди ОСОБА_14 , з метою проведення огляду, пройшли на земельну ділянку, яка перебувала у володінні ОСОБА_14 та провели її огляд. Крім того, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 без згоди ОСОБА_14 проникли до господарського приміщення, розташованого на земельній ділянці АДРЕСА_4 , яке перебувало у володінні ОСОБА_14 .

На цей вирок захисник обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким виправдати обвинувачених за відсутністю в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

На обґрунтування своїх вимог апелянт вказував, що судом першої інстанції неправильно встановлені фактичні обставини, оскільки правомірним володільцем спірної земельної ділянки, яка є прибережною захисною смугою й відноситься до земель водного фонду та не є матеріальним об`єктом в розумінні ст.233 КПК України, була Сокирянська міська рада, від імені якої в даному випадку діяли обвинувачені з метою усунення перешкод в її користуванні для відвернення небезпеки. А тому в діях обвинувачених був відсутній умисел на проникнення до іншого володіння особи.

Ще апелянт зазначав, що судом було порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки обвинувальний акт було складено поза межами строків досудового розслідування. Ще адвокат зазначав, що суд першої інстанції невірно тлумачив судове рішення Верховного Суду від 24 березня 2016 року у справі №5-299кс15.

Також захисник зазначав, що в діянні, яке інкриміновано її підзахисним, відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки вони діяли в стані крайньої необхідності.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 03.11.2021 року вирок суду першої інстанції було скасовано та закрито провадження щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 травня 2022 року ухвалу Чернівецького апеляційного суду скасовано у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді колегією суддів Чернівецького апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 травня 2021року по обвинуваченню ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, було скасовано і провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 04.10.2022 року в даному кримінальному провадженні скасовано у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і справу направлено на новий розгляд в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, що наведені в ній, прокурорів, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок районного суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що подану апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Із зазначеної норми закону слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

При перевірці вироку місцевого суду апеляційним судом встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їм злочину є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджений зібраними у встановленому законом порядку доказами, які ретельно досліджені, оцінені судом та детально викладені у вироку.

Незважаючи на повне невизнання своєї вини обвинуваченими, їх вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, тобто у незаконному проникненні до іншого володіння особи та незаконному проведенні в ньому огляду, вчинене службовими особами, підтверджується наданими стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження встановлених ним фактичних обставин, суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_14 , який, будучи в суді першої інстанції показав, що він живе у будинку АДРЕСА_4 . У 2008 році він отримав два державні акти про право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства. З мережі «Інтернет» він дізнався, що ОСОБА_9 та інші члени комісії проникли та проводили огляд на його земельній ділянці, після чого був складений якийсь акт. Зазначив, що вони зруйнували огорожу та ходили по території. Після цього він звернувся в прокуратуру і написав заяву про вчинення злочину. Дозволу заходити і оглядати його земельну ділянку він нікому не надавав.

Вказані показання потерпілого підтверджуються та узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Свідок ОСОБА_16 , будучи допитаний у суді першої інстанції показав, що влітку 2017 року він разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та іншими особами брав участь в обході будинків по АДРЕСА_1 та Ватутіна. ОСОБА_22 не давав дозвіл на огляд. На земельну ділянку останнього зайшли з сусіднього двору, відчепивши сітку. Двір оглядав ОСОБА_16 . В цей час інші особи стояли. Повідомив, що велась відеозйомка цих подій.

Свідок ОСОБА_17 у суді показав, що перед обідом влітку 2017 року обстежували всі городи по вулиці Ватутіна з метою встановити чи є «врізки» в річку. На ділянку ОСОБА_23 зайшли всі члени комісії, знявши сітку. Власників не було. Комісія ходила по ділянці. Події тривали біля однієї години. Ділянка ОСОБА_14 була огороджена.

Свідок ОСОБА_18 у суді показав, що в липні 2017 комісія у складі: ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 та інших обстежувала річку Сокирянку і прилеглі території на предмет виявлення стоків в річку. Оглядали ділянки по АДРЕСА_6 . Заходили до жителів вулиці Каштанової. ОСОБА_23 не було дома, а тому на його територію зайшли з іншого господарства, розрізавши сітку. ОСОБА_19 і він не заходили, бо вважали, що це незаконно. Що відбувалося за сіткою, не бачив. Члени комісії зайшли за приміщення, щось оглянули і вийшли.

Свідок ОСОБА_19 надав такі ж показання, що й свідок ОСОБА_18 , при цьому додав, що мав сумнів щодо законності проникнення на земельну ділянку ОСОБА_23 , про що повідомив членам комісії.

Свідок ОСОБА_20 показав суду, що у липні 2017 року він у складі комісії перевіряв водопостачання, відбирали проби води, приймав участь у комісії щодо попадання стоків у річку. Крім того, обстежували річку Сокирянку. Проводили обхід, оглядали, де знаходяться вигрібні ями і куди йдуть стоки. До ОСОБА_14 комісія зайшла з городу. Він не заходив на земельну ділянку, бо не було власника. Була огорожа із сітки. Склали акт обстеження. Проводився відеозапис.

Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції своїми показаннями підтвердила те, що 18 липня 2017 року у першій половині дня у складі комісії проводила обстеження берегів річки Сокирянка. Обстежували домоволодіння по АДРЕСА_1 , однак на території ОСОБА_14 вона не перебувала.

У колегії суддів немає підстав сумніватись у показаннях потерпілого та свідків, Крім того, їх показання в своїй сукупності узгоджуються між собою та з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного, тому, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку.

Винуватість ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 також підтверджується відеозаписами, долученими до протоколу допиту потерпілого ОСОБА_14 від 03 серпня 2017 року, з яких встановлено, що ОСОБА_14 відмовився надати дозвіл членам комісії на негайний огляд домоволодіння і повідомив, що зв`яжеться з ними пізніше. Після цього ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , прибувши до садиби, де проживає ОСОБА_22 , з території сусіднього господарства, знявши огороджувальну сітку, проникли на земельну ділянку, якою користувався ОСОБА_14 , та провели її огляд. При цьому, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 без згоди ОСОБА_14 проникли до господарського приміщення, яке перебувало у володінні останнього, про що на відеозаписі повідомив ОСОБА_9 усім іншим обвинуваченим.

Будь - яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Невизнання вини ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм злочину суд першої інстанції вірно розцінив, як спосіб їх захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене, оскільки їх винуватість поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення, з якою погоджується і колегія суддів.

Дослідивши та оцінивши наведені докази, як окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням приписів ст. 94 КПК України, районний суд вірно встановив, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду, та прийшов до правильного висновку про те, що обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.162 КК України, тобто, будучи службовими особами, незаконно проникли до іншого володіння особи та незаконно провели в ньому огляд.

На думку колегії суддів, дії обвинувачених за ч.2 ст.162 КК України кваліфіковано судом вірно, виходячи із такого.

Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року).

Згідно з ч.2 ст.233 КПК України, під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено такої обов`язкової ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність його особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст.317, 395 ЦК України).

Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них.

При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст.162 КК України.

Для визначення предмета цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст.233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто, чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинуваченим було достовірно відомо, що ОСОБА_14 живе з сім`єю у будинку АДРЕСА_4 та користується земельною ділянкою протягом тривалого періоду часу, що підтвердили свідки, які були присутні на місці події. При цьому, потерпілий ОСОБА_14 в суді першої інстанції повідомив, що перебуває у неприязних відносинах з ОСОБА_9 , а свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 у суді першої інстанції зазначали, не ходили на земельну ділянку, оскільки вважали це незаконним, про що свідок ОСОБА_19 повідомляв обвинувачених, що в свою чергу свідчить про те, що незаконні дії ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 щодо іншого володіння потерпілого були усвідомленими.

Проникнення на його територію без дозволу володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканності іншого володіння особи, яке тягне настання відповідальності за ст.162 КК України.

Така правова позиція щодо законності та обґрунтованості кваліфікації дій особи, обвинуваченої за ст.162 КК України, викладена в постанові Верховного Суду України №5-299кз15 від 24 березня 2016 року, яка, всупереч доводам апелянта, була правильно покладена в основу обвинувального вироку суду.

Посилання апелянта на те, що обвинувачені не проникали до іншого володіння потерпілого ОСОБА_14 , оскільки земельна ділянка площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537 повністю знаходиться у прибережній смузі притоки р. Сокиряни і є землями водного фонду та є виключно власністю народу України, на думку колегії суддів, в даному випадку не впливає на правову кваліфікацію дій обвинувачених, оскільки потерпілий на час вчинення інкримінованих обвинуваченим дій володів вказаною земельною ділянкою.

З огляду на викладене вище, доводи захисника є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта в частині того, що обвинувальний акт був складений поза межами строків досудового розслідування.

Так, відповідно до п.10 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Разом з тим, частину першу статті 284 КПК України доповнено вказаним вище пунктом 10 згідно із Законом № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, за яким ці зміни вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, тобто після 15 березня 2018 року. При цьому такі зміни не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яких відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Як вбачається з матеріалів провадження, відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 162 КК України, щодо обвинувачених внесені до ЄРДР за №0000125 24 липня 2017 року.

Таким чином, районний суд прийшов до правильного висновку, що підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України відсутні.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 19 травня 2022 року, зробленими у даній справі.

Також, на думку колегії суддів, вірними є твердження суду про те, що обвинувачені не діяли в стані крайньої необхідності.

Так, відповідно до статті 39 КК України не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Разом з тим, докази, надані стороною обвинувачення, свідчать про те, що в даному випадку обвинувачені не діяли у стані крайньої необхідності, оскільки незаконно проникли до іншого володіння потерпілого саме з метою проведення огляду, а не для безпосереднього усунення небезпеки, що підтверджується як показами свідків так і відеозаписом подій, з якого встановлено, що після проведеного огляду обвинувачені залишили місце події, не усунувши жодної небезпеки, про яку вказував апелянт в своїй скарзі. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не приймаються до уваги апеляційним судом.

Інші посилання в апеляційній скарзі мають формальний характер, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.

При цьому апеляційний суд керується висновком Європейського суду з прав людини, зробленим ним у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де в п. 58 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Будь-яких істотних порушень норм процесуального чи матеріального права судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо у разі вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Вчинений обвинуваченими злочин, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів.

Згідно ч.5 ст.74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Оскільки з дня вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, минуло більше п`яти років, обвинувачених необхідно звільнити від призначеного їм карання на підставі ч.5 ст.74 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , задовольнити частково.

Вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 травня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України змінити.

Звільнити ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 від призначеного їм вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 травня 2021 року покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_24

Копія. Згідно з оригіналом: суддя