справа № 631/1106/22
провадження № 1-кп/631/52/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду № 2 в смт Нова Водолага кримінальне провадження № 0000654 від 03 вересня 2022 року,

стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Городнє Краснокутського району Харківської області, громадянин України, не одружений, має середню освіту, проходить військову службу за мобілізацією на посаді солдату резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у званні «Солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КПК України не судимий,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , який проходив військову службу за мобілізацією на посаді солдату резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , 28 червня 2022 року вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та за відсутності поважних причин, тимчасово, незаконно вирішив ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, 28 червня 2022 року самовільно залишив місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка на той момент розташовувалась в АДРЕСА_2 .

Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_4 , в період з 28 червня 2022 року по 18 листопада 2022 року, в умовах воєнного стану, незаконно, без поважних причин, перебував поза межами розташування особового складу військової частини НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

За час відсутності на службі ОСОБА_4 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до 18 листопада 2022 року.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та пояснив, що він проходив строкову військову службу в 2019 році та був комісований за станом здоров`я. Медичною комісією його визнано обмежено придатним до військової служби у воєннний час. Перед мобілізацією у червні 2022 року медичну комісію він не проходив. Працівники Краснокутського військкомату возили його по різним військовим частинам, де його не приймали за станом здоров`я, та говорили що його відправлять на Донецький напрямок. Прийняли його у військову частину НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , де він перебував з 23 червня по 28 червня 2022 року. Він погано себе почував, тому звернувся до командира взводу ОСОБА_6 зі скаргами на здоров`я. Той відвів його до медика військової частини, який направив ОСОБА_4 до лікарні. У лікувальному закладі ОСОБА_4 оглянув лікар та призначив лікування. Він, обвинувачений, сказав лікарю що йому не можна приймати призначені ліки, проте лікар з ним не погодився й не скасував призначення. Оскільки на стаціонарне лікування його не направили, він повернувся до місця служби. Військовослужбовці військової частини говорили що новеньких можуть відправити на передову. Оскільки ОСОБА_4 сильно хворіє, він розумів, що за станом здоров`я може стати тягарем для товаришів по службі, тому сильно злякався, виявив малодушність, і вирішив покинути військову частину, за що себе дуже корить та засуджує свою поведінку. Дозволу покидати місце служби він не мав, проте сам вирішив залишити військову частину. Він почуває себе винним, дуже розкаюється, усвідомлює вину, розуміє що вчинив неправильно. Весь час після залишення військової частини він знаходився вдома, помагав батькам, до медичних закладів не звертався. Він не переховувся, сам з`явився до слідчого, коли йому зателефонували та все детально розповів. Він жалкує з приводу вчиненого та готовий понести покарання.

Окрім визнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, його винуватість підтверджується зібраними в передбаченому законом порядку та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, як окремо, так і в сукупності.

Так, за Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 червня 2022 року № 161, військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_4 , солдата резерву 1 запасної роти, зараховано до штату частини з 23 червня 2022 року (т. 2 ар. 61).

Згідно з копією рапорту командира 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 від 28 червня 2022 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , під час вечірнього шикування у районі зосередження 1 запасної роти о 18:00 28 червня 2022 року було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . Вжиті заходи щодо з`ясування місцезнаходження солдата ОСОБА_4 , а саме: спроби встановити з ним телефонний зв`язок, опитування співслужбовців, позитивних результатів не дали, місце знаходження останнього на даний час невідоме (т. 2 ар. 50).

З доповіді командира військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення місця служби військовослужбовця за призовом під час мобілізації рядового складу (військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 вбачається, що від командира 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення, що під час вечірнього шикування в районі зосередження 1 запасної роти о 18:00 годині 28 червня 2022 року, було виявлено відсутність солдата резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 . Вжиті заходи щодо з`ясування місцезнаходження солдата ОСОБА_4 , а саме, спроби встановити з ним телефонний зв`язок, опитування співслужбовців та близьких родичів, позитивних результатів не дали, місце знаходження останнього на даний час невідоме. За фактом відсутності військовослужбовця призначено службове розслідування (т. 2 ар. 51).

За Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 червня 2022 року № 1459 н.п. Нова Водолага «Про призначення службового розслідування», виявлено що з рапорту командира 1 запасної роти майора ОСОБА_7 за вхідним №1858/р від 28 червня 2022 року стало відомо, що 28 червня 2022 року було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . З метою уточнення причин та обставин, що мали місце, наказано заступнику командира 1 запасної роти з морально-психологічного забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_8 провести службове розслідування стосовно солдата ОСОБА_4 , який 28 червня 2022 року був відсутній на військовій службі. Акт службового розслідування надати на затвердження до 08 липня 2022 року (т. 2 ар. 52).

Командиром взводу молодшим лейтенантом ОСОБА_9 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 28 червня 2022 року надано пояснювальну записку, відповідно до якої на вечірньому шикуванні 28 червня 2022 року о 18 годині 00 хвилин по місцю розташування 1 запасної роти в ході виконання бойових завдань в районі смт Нова Водолага було виявлено відсутність військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата резерву 1 запасної роти солдата ОСОБА_4 , який самовільно залишив місце служби, причиною чого на його думку є боягузтво вказаного військовослужбовця через небажання виконувати обов`язки військової служби в умовах бойової обстановки(т. 2 ар. 53).

Згідно з пояснювальною запискою старшого лейтенанта ОСОБА_6 командиру військової частини НОМЕР_1 від 28 червня 2022 року на вечірньому шикуванні 28 червня 2022 року о 18 годині 00 хвилин по місцю розташування 1 запасної роти в ході виконання бойових завдань в районі смт Нова Водолага було виявлено відсутність військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата резерву 1 запасної роти солдата ОСОБА_4 , який самовільно залишив місце служби, причиною чого на його думку є боягузтво вказаного військовослужбовця через небажання виконувати обов`язки військової служби в умовах бойової обстановки(т. 2 ар. 54).

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 08 липня 2022 року № 1074 «Про результати проведення службового розслідування» вбачається, що заступником командира 1 запасної роти з морально-психологічного забезпечення старшим лейтенантом ОСОБА_8 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28 червня 2022 року №1459, проведено службове розслідування стосовно військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата резерву 1 запасної роти солдата ОСОБА_4 , яким 28 червня 2022 року було самовільно залишено місце служби в районі зосередження 1 запасної роти у селищі міського типу Нова Водолага в бойовій обстановці та встановлено наступне.

28 червня 2022 року в районі зосередження 1 запасної роти у смт Нова Водолага було виявлено відсутність військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата резерву 1 запасної роти солдата ОСОБА_4 , який самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби в бойовій обстановці.

Вжитими заходами щодо з`ясування місцезнаходження солдата ОСОБА_4 , а саме, спроби встановити телефонний зв`язок з ним, з його родичами та опитування співслужбовців, позитивних результатів не дали, серед зниклих безвісти він не рахується. У телефонній розмові з матір`ю солдата ОСОБА_4 , ОСОБА_10 стало відомо, що на зв`язок він не виходив та де він знаходиться їй невідомо.

На час проведення службового розслідування солдат ОСОБА_4 до місця служби та розташування свого підрозділу не з`явився, у зв`язку з чим відібрати пояснення в останнього не є можливим.

З метою недопущення подібних випадків в подальшому та виходячи із вищезазначеного наказано: питання вжиття заходів дисциплінарного характеру відносно солдата резерву 1 запасної роти солдата ОСОБА_4 за самовільне залишення останнім 28 червня 2022 року місця служби з метою ухилитися від військової служби в районі зосередження 1 запасної роти у смт Нова Водолага, відсутність на військовій службі по теперішній час, умисне та грубе порушення вимог, передбачених аб. 2, 3 ст. 11, аб. 9 ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, аб. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до прийняття відповідним органом досудового розслідування процесуального рішення згідно з КПК України за вищевказаними обставинами правопорушення та його надходження до військової частини НОМЕР_1 встановленим порядком; вирішити питання про направлення копій матеріалів даного службового розслідування стосовно військовослужбовця солдата ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що письмово повідомити спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава; визначено за самовільне залишення 28 червня 2022 року місця служби з метою ухилитися від військової служби в бойовій обстановці, відсутність на військовій службі по теперішній час, умисне та грубе порушення вимог, передбачених аб. 2, 3 ст. 11, аб. 9 ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, аб. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдата резерву 1 запасної роти ОСОБА_4 позбавити премії за червень 2022 року в повному обсязі, не виплачувати додаткову винагороду за червень 2022 року, передбачену постановою Кабінету міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року, в повному обсязі (т. 2 ар. 55-59).

У судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Так, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що проходить службу на посаді командира 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 . Він, свідок, був безпосереднім керівником обвинуваченого. ОСОБА_4 служив у його підрозділі зовсім недовго, близько 5-7 днів у червні 2022 року, потім самовільно покинув військову частину НОМЕР_1 . Дозволу покидати місце служби обвинувачений не мав. З приводу будь-яких поважних причин для залишення служби, а саме, хвороби або щось інше, ОСОБА_4 особисто до нього не звертався. Відсутність обвинуваченого виявили на шикуванні, встановити місце знаходження ОСОБА_4 не виявилось можливим.

Свідок ОСОБА_9 показав, що проходить службу на посаді командира взводу 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 . Вони познайомилися з ОСОБА_4 коли той прибув на службу у військову частину. 28 червня 2022 року на шикуванні обвинуваченого не виявили. Намагалися встановити місце його знаходження, опитували військовослужбовців з якими він служив, особисто спілкувався. Проте ОСОБА_4 не знайшли. Дозволу покидати місце служби обвинувачений не мав. Про поважні причини з яких ОСОБА_4 міг залишити військову частину НОМЕР_1 свідку не відомо. У разі хвороби військовослужбовці звертаються до фельдшера частини, який у разі необхідності направляє до медичного закладу. Чи мав обвинувачений проблеми зі здоров`ям свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показав, що проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 і є командиром взводу 1 запасної роти, де проходив службу обвинувачений. 28 червня 2022 року на шикуванні не було виявлено військовослужбовця ОСОБА_4 . Були проведені розшукові дії: опитували військовослужбовців 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та телефонували обвинуваченому. Опитування нічого не прояснило, на дзвінки ОСОБА_4 не відповідав. З приводу самовільного залишення військовослужбовцем військової частини було проведено службове розслідування. З питань необхідності залишення місця служби обвинувачений до свідка не звертався, заяв з цього приводу не надавав. ОСОБА_4 звертався зі скаргами на стан здоров`я, скаржився що віднімається якась сторона тіла та на проблеми з серцем. Свідок особисто відвів обвинуваченого до медика військової частини, той, у свою чергу, направив ОСОБА_4 у лікувальний заклад.

Свідок ОСОБА_11 суду показав що у червні 2022 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . З ОСОБА_4 був знайомий, оскільки їх обох в один день зарахували до частини НОМЕР_1 . Разом вони проходили службу. У кінці червня 2022 року обвинувачений покинув місце служби, з яких причин свідку не відомо. На стан здоров`я ОСОБА_4 свідку не скаржився. Зникнення обвинуваченого виявили на шикуванні.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що обвинувачений це її син. Коли син проходив строкову військову службу його комісували за станом здоров`я. З 3 місяців служби 45 днів він лікувався у госпіталі. Мобілізували його без проходження медичної комісії. За станом здоров`я він почуває себе погано, звертався до лікаря, проте йому не призначили належне лікування. Хвороба у нього загострюється на нервовому ґрунті. 5 днів син перебував у військовій частині, а потім покинув місце служби за станом здоров`я. За характером син спокійний, шкідливих звичок не має.

Свідок ОСОБА_12 суду показав що обвинувачений це його син. Коли син проходив строкову військову службу його комісували за станом здоров`я. За характером син спокійний, шкідливих звичок не має.

На виконання вимог ч. 1 ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 , в інкримінованому йому діянні.

Таким чином, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, а саме, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Захисник ОСОБА_5 вважав, що у кримінальному провадженні, що розглядається судом, прокурором грубо порушено норми ст. 293 КПК України, що полягає у неврученні прокурором ОСОБА_13 обвинувального акту та реєстру по кримінальному провадженню №0000654 від 03 вересня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_4 , що свідчить про порушення гарантованого обвинуваченому права на захист. Фактично, на той момент, підозрюваний ОСОБА_4 не отримав статусу обвинуваченого, що в свою чергу призвело до порушення права на захист особи, адже особа, маючи статус підозрюваного, не набула статусу обвинуваченого та в повній мірі не могла здійснювати свій захист саме, як обвинувачений. Зазначені обставини підтверджуються долученими до матеріалів кримінальної справи стороною захисту доказами. Посилаючись на доктрину «плодів отруйного дерева» зазначив що усі долучені до матеріалів справи та досліджені докази є «плодами отруйного дерева», оскільки не набуття підозрюваним ОСОБА_4 статусу обвинуваченого, який він міг отримати лише при наданні йому прокурором обвинувального акту та реєстру, призводить до подальшої недопустимості усіх доказів, долучених до матеріалів кримінальної справи стороною обвинувачення. На думку адвоката ОСОБА_5 ОСОБА_4 , обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, має бути виправданий з підстав не доведення його вини та грубого порушення норм КПК України.

Щодо доводів захисника ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

За ст. 2 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Приписами ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 у справі № 712/13361/15 дійшов висновку, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (аналогічна позиція викладена у постановах ККС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 751/2824/20 та від 23 лютого 2021 року у справі № 742/642/18).

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

При цьому особа може бути визнана винною лише, якщо буде доведено, що нею вчинено суспільно небезпечне діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених законом юридично значущих об`єктивних та суб`єктивних ознак, що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як кримінальне правопорушення.

Тому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину - як тих, що утворюють об`єктивну сторону злочину, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 87 КПК України унормовано питання недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини( ч. 1 ст. 87 КПК України).

За ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Одночасно, згідно з ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

За твердженням сторони захисту невручення прокурором ОСОБА_13 обвинувального акту та реєстру по кримінальному провадженню №0000654 від 03 вересня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_4 , свідчить про те підозрюваний ОСОБА_4 не отримав статусу обвинуваченого, що в свою чергу призвело до порушення гарантованого обвинуваченому права на захист.

Так за приписами ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо провадження здійснюється щодо юридичної особи, копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування надаються також представнику такої юридичної особи.

За інформацією ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» № 12/12-108/Бр від 10 січня 2023 року на запит ОСОБА_5 , 28 листопада 2022 з обвинуваченим ОСОБА_4 в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» були проведені процесуальні (слідчі) дії слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві ОСОБА_14 , адвокатом ОСОБА_15 згідно запиту слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_14 від 28 листопада 2022 за №1073/15-02-22. Слідчі дії проводились з 14:05 годин до 16:00 годин(т. 1 ар. 138).

Суд частково погоджується з твердженнями захисника, оскільки у разі вручення обвинувального акту та копії реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченому та його захиснику слідчим, а не прокурором, вбачається наявність певних порушень приписів ст. 293 КПК України, проте з цього приводу слід зазначити наступне.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч . 1 ст. 1 КПК України).

Будь яка процесуальна дія проводиться з певною метою.

Мета процесуальної дії, що зазначена у ст. 293 КПК України, є надання копії обвинувального акта та копії реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відповідно мета процесуальної дії, зазначеної у вказаній нормі закону, у кримінальному провадженні № 0000654 від 03 вересня 2022 року, була досягнута 28 листопада 2022, оскільки з розписки прокурору Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_13 від 28 листопада 2022 року вбачається, що ОСОБА_4 відповідно до ст. 293 КПК України отримав копію обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000654 від 03 вересня 2022 року за ч. 5 ст. 407 КК України, а також копію реєстру матеріалів досудового розслідування.

Розписка аналогічного змісту у той самий день надана захисником ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_15 .

Будь-яких заперечень чи зауважень з приводу зазначеного матеріали кримінального провадження не містять.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував щодо факту вручення йому та його захиснику ОСОБА_15 28 листопада 2022 року обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000654 від 03 вересня 2022 року за ч. 5 ст. 407 КК України, а також копії реєстру матеріалів досудового розслідування, проте зазначив, що документи вручав слідчий ОСОБА_14 , прокурора ОСОБА_13 у той день він не бачив.

Отже, після отримання обвинувального акту ОСОБА_4 набув відповідного статусу, а відтак, набув усі права та обов`язки обвинуваченого, у тому числі право на захист, якими скористався у повному обсязі.

Вручення обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування слідчим, а не прокурором, ніяким чином не могло вплинути статус особи у кримінальному провадженні після вручення обвинувального акту, не порушувало право обвинуваченого на захист, а тим паче, не тягне за собою визнання доказів недопустимими, оскільки у кінцевому результаті мета процесуальної дії, зазначеної у ст. 293 КПК України, у кримінальному провадженні була виконана.

Процесуальний документ, яким слідство висунуло особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким закінчилось досудове розслідування, обвинуваченим та його захисником було отримано, а відповідно право на захист ОСОБА_4 не порушено.

Постановлення слідчим суддею Ленінського районного суду м. Харкова 30 травня 2023 року ухвали про зобов`язання уповноважених осіб Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, внести відомості за заявою адвоката ОСОБА_5 від 26 квітня 2023 року., який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_4 , про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування, не може свідчити порушення прокурором положень ст. 293 КПК України та порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_4 ( т. 2 ар. 89-90)

Суд зазначає, що при дослідженні та оцінці доказів у справі не встановлено, що ці докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а тому не бере до уваги твердження захисника ОСОБА_5 з приводу того, що докази, надані стороною обвинувачення та досліджені судом, є недопустими.

Отже, вирішуючи питання доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року де зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Аналіз вищенаведених показань обвинуваченого, свідків та досліджених письмових доказів у їх сукупності, які суд визнає належними та допустимими, дозволяє суду зробити висновок про те, що доведеність винуватості обвинуваченого у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), випливає із сукупності вищевстановлених ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, що дозволяє суду поза розумним сумнівом дійти до висновку, щодо доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд ураховує що ОСОБА_4 має постійне місце мешкання та реєстрації, не одружений, на обліку у наркологічному диспансері та лікаря-психіатра не перебуває, за станом здоров`я 31 жовтня 2019 року був визнаний непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час, за місцем служби зарекомендував себе задовільно, за місцем мешкання роботи та навчання - виключно позитивно, в силу ст. 89 КПК України не судимий.

Так, згідно з довідкою Виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області № 21-01-09-63 від 06 лютого 2023 року ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 ар. 126).

Зі свідоцтва про хворобу № 1178/106 від 31 жовтня 2019 року вбачається що Госпітальною військово-лікарською комісією військового госпіталю Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_2 ) встановлено, що ОСОБА_4 непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час (т. 1 ар. 56).

За службовою характеристикою ОСОБА_4 предмети бойової та спеціальної підготовки засвоїв задовільно. До виконання своїх службових обов`язків відноситься добросовісно, постійно потребує контролю з боку безпосередніх командирів і начальників. Шанує честь і гідність товаришів по службі, на критику та зауваження реагує вірно, погано здатний критично оцінювати свою діяльність (т. 2 ар. 60).

Відповідно до характеристики від жителів с. Городнє Краснокутської громади, Богодухівського району Харківської області ОСОБА_4 зарекомендував себе з позитивного боку, завжди ввічливий, вихований, доброзичливий, порядний, стриманий (т. 1 ар. 127).

За характеристикою з місця роботи, а саме, ТОВ «Мурафський Фазан» № 1 від 20 січня 2023 року, за час роботи на посаді єгеря ОСОБА_16 зарекомендував себе з позитивної сторони як відповідальний, дисциплінований працівник (т. 1 ар. 128).

Згідно з характеристикою Городнянської філією Козинського ліцею Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 13 січня 2023 року ОСОБА_4 навчався в Городнянській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів з 01 вересня 2005 року по 18 червня 2014 року. При добрій поведінці мав середній рівень навчальних досягнень з навчальних предметів. Цікавився спортом, комп`ютерною технікою, комунікабельний. Користувався повагою серед однолітків і сам з повагою ставився до вчителів, батьків та друзів (т. 2 ар. 129).

З характеристики, складеної старостою ОСОБА_17 , вбачається що ОСОБА_16 зарекомендував себе дисциплінованим, відповідальним жителем. Користується авторитетом і повагою серед мешканців села Городнє. Шкідливих звичок не має. До адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався (т. 1 ар. 130).

Штраф, призначений за вироком суду по справі № 627/810/22, яким ОСОБА_4 визнано винним за ч. 1 ст. 162 КК України, у розмірі 850 грн засудженим сплачено, що вбачається з листа Краснокутського районного суду Харківської області, відповідно в силу п. 2-1 ч. 1 ст. 89 КПК України ОСОБА_4 є не судимим ( т. 2 ар. 143).

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, оскільки ОСОБА_4 критично оцінює свою протиправну поведінку, засуджує свій вчинок, жалкує з приводу скоєного та бажає залагодити свою провину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у п. 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості та небезпечності для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, обставини що пом`якшують покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд вважає за можливе та за доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у виді п`яти років позбавлення волі. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень ст. 72 КК України необхідно зарахувати обвинуваченому у строк відбутого основного покарання час його попереднього ув`язнення з дня його фактичного затримання 18 листопада 2022 року о 17 годині 15 хвилин (протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18 листопада 2022 року)до дня набрання вироком законної сили.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 - 371, 374 - 376, 392, 393, 395 КПК України, суд

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 , обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбутого ОСОБА_4 покарання зарахувати строк його попереднього ув`язнення з дня його фактичного затримання 18 листопада 2022 року о 17 годині 15 хвилин (протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18 листопада 2022 року) до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1