ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/954/23 Справа № 201/8386/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001118 за апеляційними скаргами прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалити новий вирок, яким вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати; в решті вирок суду, в тому числі, в частині призначених основного та додаткового покарань залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що взяті судом першої інстанції до уваги при призначенні покарання обвинуваченому поведінка водія ОСОБА_12 і потерпілої ОСОБА_7 , які покинули місце ДТП, не впливає на тяжкість кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_10 , вина якого підтверджується певними доказами.

Також судом не взято до уваги те, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2021 року ОСОБА_10 визнаний винним за ст.124 КУпАП, тобто після вчинення ним кримінального правопорушення проти безпеки дорожнього руху у 2019 році, що свідчить про небажання виправитися.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років; вирок суду в частині вирішення її цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди змінити та стягнути з ОСОБА_10 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 762 993,38 грн; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_10 вину не визнав, вибачення не попросив, спричинену їй матеріальну та моральну шкоду не відшкодував.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_10 , будучи раніше засуджений за вчинення аналогічного злочину, висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та в період судового розгляду, як водій, вчинив ряд адміністративних правопорушень.

Стверджує, що через дії ОСОБА_10 вона не має змоги працювати повний робочий час, у зв`язку з чим знаходиться у скрутному матеріальному становищі та не може належно утримувати свою неповнолітню дитину, яка є інвалідом, окрім того, вона зазнала душевних страждань, що викликані як самим злочином, так і подальшим лікуванням, розладами здоров`я, а тому її цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди повинен бути задоволений в повному обсязі.

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в резолютивній частині вироку зазначено: "... призначити покарання у позбавлення волі строком на чотири з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки", тобто не зазначено призначене покарання у роках чи місяцях, а також, що відповідно до ст.373 КПК України покарання може бути призначено у виді позбавлення волі, а не у позбавлення волі. Зазначене відповідно до ст.379 КПК України є описками, які судом виправлені не були.

Зазначає, що вирок суду обгрунтовується висновком експерта № 11/10.1/588 від 25.06.2019 року, в якому про порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України не йдеться, однак в обвинувальному акті у цьому кримінальному провадженні зазначено про порушення водієм ОСОБА_10 саме п. 10.1 цих Правил.

Також висновком судової автотехнічної експертизи встановлено, що дії водія мотоцикла «Сузукі» ОСОБА_12 , які не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, - не знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, однак у цьому висновку не зазначено, чому експертом встановлено те, що дії водія ОСОБА_10 при заданому механізмі події знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, а дії водія ОСОБА_12 не знаходилися.

При цьому вказаним висновком експерта не спростовуються доводи обвинуваченого про те, що на момент зіткнення з мотоциклом «Сузукі» він вже зупинився, також вказаному факту судом не було надано оцінки.

Вказує на те, що сторона захисту заявила клопотання про виклик в судове засідання експерта для надання пояснень, однак судом у його задоволенні було відмовлено, чим порушено право на захист.

Звертає увагу на те, що вирок суду обгрунтовується висновком експерта № 2010е від 20.06.2019 року, яким встановлено виявлені у потерпілої ОСОБА_7 тілесні ушкодження, однак судом не надано оцінки тому факту, що потерпіла тільки 04.05.2019 року звернулася до лікарні з тілесними ушкодженнями, які вона отримала внаслідок ДТП, яка мала місце ще 27.04.2019 року близько 20.05 години, а тому немає жодних підстав вважати, що вищезазначені тілесні ушкодження потерпіла отримала саме внаслідок даної ДТП.

Окрім того, у вказаному висновку також зазначено, що за встановленими у ОСОБА_7 тілесними ушкодженнями конкретно термін їх отримання встановити не видається за можливе через відсутність судово-медичних експертних даних.

Стверджує, що свідок ОСОБА_12 ще на стадії досудового розслідування зазначав, що ОСОБА_7 після того, як все сталося, категорично відмовилася від звернення за медичною допомогою.

Зазначає, що суд обставини порушення водієм ОСОБА_12 і потерпілою Правил дорожнього руху з`ясував не повно, зокрема не оцінив дій водія ОСОБА_12 та самої потерпілої в частині надання першої медичної допомоги потерпілій, виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки. Саме ці обставини суд мав оцінити і дослідити в частині того, чи могла потерпіла отримати тяжкі тілесні ушкодження внаслідок ДТП, адже за медичною допомогою вона звернулася тільки зі спливом значного проміжку часу.

Посилається на те, що суд не оцінив і не дослідив питання допустимості як доказу висновку експерта № 2010е, який обгрунтовується медичною картою хворої ОСОБА_7 , яка до клопотання слідчого про призначення судово-медичної експертизи не надавалась.

Окрім того, медична карта хворої є недопустимим доказом, оскільки слідчий та прокурор не звертались до слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме, медичних карт стаціонарного хворого, та потерпіла вказаний доказ слідчому не надавала, а надала довідку № 732. Також експерт до слідчого судді з клопотанням про надання медичної карти хворої не звертався.

Також суд не надав оцінки довідці № 732, виданої КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова", де на офіційному бланку неправильно зазначена назва лікарні, оскільки відсутнє посилання на "ім."

Зазначає, що перед експертом не ставилось питання щодо механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, окрім того, відповідно до матеріалів провадження потерпіла під час ДТП була у шоломі, а тому не встановлено, чи можливо отримати вказані у висновку № 2010е тілесні ушкодження саме в шоломі, який речовим доказом не визнавався і не досліджувався на предмет наявності на ньому пошкоджень.

Також не встановлено механізм падіння потерпілої з мотоцикла, та те, чи могла потерпіла відмовитись від звернення за медичною допомогою у випадку встановленої в неї закрито-черепно мозкової травми.

Вказує на те, що у цьому кримінальному провадженні було внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст.286 КК України, при цьому досудове розслідування було завершене постановою слідчого про зміну кваліфікації на ч.2 ст.286 КК України, що не передбачено КПК України, та що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24.06.2020 року (справа № 205/440/15-к), а також, що відомості за ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР не вносились.

Щодо цивільного позову посилається на те, що суд відмовив у задоволенні позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди з Моторного (транспортного) страхового бюро України на тій підставі, що відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» (надалі Закон) МТСБУ зобов`язане відшкодувати шкоду виключно у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону. Однак, згідно із ст. 26-1 вказаного Закону, страховиком у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Ліміт страхового відшкодування шкоди, завданої здоров`ю та життю складає 200 000 грн. Оскільки суд оцінив моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, то вона може бути стягнута виключно з МТСБУ, оскільки не перевищує ліміту страхового відшкодування.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_11 просить вирок суду в частині вирішення цивільних позовів до Моторного (транспортного) страхового бюро України скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та відмовити у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції належним чином не було повідомлено про прийняття до провадження цивільного позову, внаслідок чого суд позбавив можливості МТСБУ подання відзиву на позовну заяву, також судом не було направлено судових повісток.

Стверджує, що суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов, не зазначив жодної норми та доказів, які підтверджують розмір спричиненої шкоди

Посилається на те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження необхідності придбання внаслідок ДТП зазначених у чеках ліків, препаратів, також в матеріалах провадження відсутні і позивачем не надані рецепти лікаря чи лікарських листів-призначення.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання "у позбавлення волі строком на 4 з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки"; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком: - з Моторного (транспортного) страхового бюро України стягнуто на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 20 897,74 грн; - з ОСОБА_10 стягнуто на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, 27.04.2019 року близько 20.05 годин водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Тойота Авенсіс» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , рухався по вул. Панікахи в м. Дніпро з боку вул. Запорізьке шосе в напрямку бульвару Слави.

Під час руху ОСОБА_10 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, зокрема п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», перед початком зміни напрямку руху ліворуч не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок свого руху ліворуч, внаслідок чого, в районі е/о № 1 скоїв зіткнення з мотоциклом «Сузукі» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався ліворуч в попутному з ним напрямком руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру мотоцикла «Сузукі» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2010е від 25 червня 2019 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, забій головного мозку 2-го ступеню, гострої епідуральної гематоми малого об`єму у правій скроневій області, перелому скроневої та потиличної кістки з переходом на основну черепу, саден та тильній поверхні правої кисті на суглобовій поверхні між основною і проксимальними фалангами 3-50 пальців, в проекції голівок 3-5-ї п`ясних кісток, в проекції середньої третини вищевказаних п`ясних кісток та на задній поверхні правого променево-зап`ясткового суглобу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно із п.2.1.3-б, «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Заслухавши доповідь судді, прокурора та потерпілу, які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували щодо задоволення інших апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували щодо задоволення інших апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга потерпілої - частковому задоволенню, апеляційні скарги захисника та представника цивільного відповідача не підлягають задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, а саме:

- показами потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 щодо порушення водієм автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_10 Правил дорожнього руху, яке призвело до того, що автомобіль вдарив мотоцикл, від чого вони впали;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.06.2019 та доданої до нього схеми та фототаблиць (а.п.153-161), згідно із яким свідок ОСОБА_12 показав його рух на мотоциклі та рух автомобіля «Тойота», також вказав місце зіткнення транспортних засобів. Згідно із замірами з початку зміни напрямку свого руху ліворуч і до зіткнення мотоцикла «Сузукі» автомобіль «Тойота» подолав 4,9 м за час t1=1, 2; t2=1,0; t3=0,8;

- схемою місця ДТП від 27.04.2019 (а.п.152), згідно із якою потоки руху розділені подвійною суцільною смугою дорожньої розмітки. Ширина дороги дозволяє рух по два автомобіля в кожному напрямку. Автомобіль «Тойота Авенсіс» знаходиться під кутом до суцільної лінії дорожньої розмітки, переднім лівим бампером ближче до розмітки. Місце зіткнення також знаходиться біля переднього бамперу автомобіля зліва;

- протоколом огляду відео електронної системи «Безпечне місто» від 20.06.2019 (а.п.162), згідно із яким було оглянуто запис з камер зовнішнього спостереження, які розташовані на перехресті вул. Запорізьке шосе та вул. Панікахи, на якому зафіксовано як автомобіль темного кольору, схожий на автомобіль Тойота Авенсіс, який повертає з вул. Запорізьке шосе праворуч на вул. Панікахи та продовжує рух у правій смузі. Через декілька секунд з вул. Запорізьке шосе повернув ліворуч на вул. Панікахи мотоцикл, який продовжив рух у лівій смузі, відстаючи від автомобіля. Далі видно як автомобіль змінює напрямок свого руху ліворуч і відбувається зіткнення з мотоциклом, який рухається зліва в попутному з ним напрямку. Вказаний запис було оглянуто в судовому засіданні суду першої інстанції;

- протоколом огляду транспортного засобу від 06.06.2019 (а.п. 142-144), згідно із яким при огляді автомобіля «Тойота Авенсіс» д.н.з. НОМЕР_1 виявлені деформації переднього лівого крила, пошкодження переднього лівого диску, тріщина переднього бамперу зліва, тріщина лобового скла;

- висновком експерта № 11/10.1/588 від 25.06.2019 (а.п. 168-170), згідно із яким у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_10 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_10 визначалась виконанням вимог п.10.1.ПДР України і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх. В даній дорожній обстановці дії водія мотоцикла «Сузукі» ОСОБА_12 не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України, однак ці невідповідності з технічної точки зору не знаходились в причинному зв`язку з настанням даної ДТП;

- висновком експерта № 2010е від 20.06.2019 (а.п.149-151), згідно із яким у потерпілої ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження, які спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, якими могли бути і виступаючі частини рухомих транспортних засобів, з послідуючим падінням обстеженої на дорожнє покриття, за умов дорожньо-транспортної пригоди, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Доводи захисника про те, що вирок суду обгрунтовується висновком експерта № 11/10.1/588 від 25.06.2019 року, в якому про порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України не йдеться, однак в обвинувальному акті у цьому кримінальному провадженні зазначено про порушення водієм ОСОБА_10 саме п. 10.1 цих Правил є безпідставними, оскільки спростовуються вказаним висновком експерта, відповідно до якого, у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України та його дії не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «Тойотоа Авенсіс» ОСОБА_10 визначалась виконанням вимог п.10.1.ПДР України і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.

Твердження сторони захисту, що у висновку судової автотехнічної експертизи не зазначено, чому експертом встановлено те, що дії водія ОСОБА_10 при заданому механізмі події знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, а дії водія ОСОБА_12 не знаходилися є безпідставним, оскільки у висновку експерта № 11/10.1/588 зазначено інформаційні джерела, які використовувались при проведенні експертизи, також з нього вбачається, що експертом були проведені розрахунки відстані, на якій перебував мотоцикл "СУЗУКІ" від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для руху, та зупиночного шляху мотоцикла при екстреному гальмуванні в умовах місця пригоди, на підставі яких експерт дійшов висновку про те, що в діях водія ОСОБА_12 , при заданому механізмі події, невідповідностей вимогам п.12.3 ПДР України, які б з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, не вбачається. Окрім того, експертом у висновку зазначено, що оскільки зміна напрямку руху для водія автомобіля "Тойота Авенсіс" ОСОБА_10 була небезпечною, тому що ліворуч, у попутному напрямку рухався мотоцикл "Сузукі" і в результаті даної зміни напрямку руху відбулось зіткнення ТЗ, то дії водія ОСОБА_10 , при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.10.1 ПДР, що з технічної точки зору перебувало в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Враховуючи наведене твердження захисника, що вказаним висновком експерта не спростовуються доводи обвинуваченого про те, що на момент зіткнення з мотоциклом «Сузукі» він вже зупинився не є слушними, оскільки експертом встановлено, що в результаті зміни автомобілем напрямку руху відбулось зіткнення транспортних засобів.

Посилання захисника на те, що судом не було надано оцінки доводам обвинуваченого про те, що на момент зіткнення з мотоциклом «Сузукі» він вже зупинився, - колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції встановлено, що доводи обвинуваченого про те, що він перед зіткненням зупинився, - не відповідають дійсності, так як з показань свідка ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_7 та відеозапису події вбачається, що автомобіль «Тойота Авенсіс» під керуванням ОСОБА_10 перед зіткненням з мотоциклом рухався у правій смузі для руху і почав маневр повороту ліворуч, після чого відразу відбулось зіткнення з мотоциклом, який рухався позаду у лівій смузі для руху.

Доводи захисника про те, що сторона захисту заявила клопотання про виклик в судове засідання експерта для надання пояснень, однак судом у його задоволенні було відмовлено, чим порушено право на захист, не є слушними, оскільки відповідно до ч.1 ст.356 КПК України суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку, однак з технічного запису судового засідання від 15.11.2022 року вбачається, що стороною захисту клопотання про допит експерта належним чином обгрунтовано не було, так як не зазначено, в чому саме полягає незрозумілість складеного експертом висновку, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було обгрунтовано відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Посилання захисника на те, що судом не надано оцінки тому факту, що потерпіла тільки 04.05.2019 року звернулася до лікарні з тілесними ушкодженнями, які вона отримала внаслідок ДТП, яка мала місце ще 27.04.2019 року, а тому немає жодних підстав вважати, що вищезазначені тілесні ушкодження потерпіла отримала саме внаслідок даної ДТП є безпідставними, оскільки судом у вироку зазначено, що вказані доводи сторони захисту не приймаються до уваги, так як іншого в судовому засіданні не встановлено. Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з висновку експерта № 2010е від 20.06.2019 року вбачається, що у викладених обставинах справи зазначено, що ОСОБА_7 звернулась до лікарні з приводу отримання нею тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.04.2019 року, при цьому експертом у висновку зазначено, що не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень і в термін, на який вказує обстежена та слідчий в клопотанні про призначення судово-медичної експертизи, а тому твердження захисника, що у вказаному висновку зазначено, що за встановленими у ОСОБА_7 тілесними ушкодженнями конкретно термін їх отримання встановити не видається за можливе через відсутність судово-медичних експертних даних не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не спростовує висновків експерта про можливе отримання потерпілою тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, яка мала місце 27.04.2019 року.

Твердження сторони захисту, що свідок ОСОБА_12 ще на стадії досудового розслідування зазначав, що ОСОБА_7 після ДТП відмовилася від звернення за медичною допомогою, - не може бути взято до уваги, оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Доводи захисника про те, що суд обставини порушення водієм ОСОБА_12 і потерпілою Правил дорожнього руху з`ясував не повно, зокрема, не оцінив дій водія ОСОБА_12 та самої потерпілої в частині надання першої медичної допомоги потерпілій, виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_12 порушив ПДР, однак ці порушення в причинному зв`язку з ДТП не знаходяться, також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини кримінального провадження, наявні в матеріалах провадження докази та дійшов обгрунтованого висновку щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Посилання захисника на те, що вказані вище обставини суд мав оцінити і дослідити в частині того, чи могла потерпіла отримати тяжкі тілесні ушкодження внаслідок ДТП, адже за медичною допомогою вона звернулася тільки зі спливом значного проміжку часу, - не заслуговує на увагу, оскільки тяжкість тілесних ушкоджень, механізм та локалізація їх спричинення встановлюються висновком експерта.

Доводи захисника щодо недопустимості як доказу висновку експерта № 2010е від 20.06.2019 року, який обгрунтовується медичною картою хворої ОСОБА_7 , через те, що судом не встановлено, яким чином вказана медична карта надійшла до експертної установи, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки вказаний висновок експерта відповідає вимогам ст.102 КПК України щодо його змісту, так як в ньому викладені відповіді на всі запитання, поставлені відповідно до ухвали слідчого судді про призначення судово-медичної експертизи від 18.06.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Вимоги до змісту висновку експерта закріплені у ст. 102 КПК України.

Колегія суддів бере до уваги те, що висновок експерта № 2010е від 20.06.2019 року наданий експертом у передбачений законом спосіб, а саме: на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_14 , за клопотанням слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 , експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причини від виконання покладених на нього обов`язків. При цьому опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом, як вимога до змісту висновку експерта, здійснений шляхом вказівки на надану медичну карту стаціонарного хворого № Э3079.

Відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 КПК України, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК судового рішення, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним в постанові від 27.01.2020 року (справа № 754/14281/17).

Відповідно до матеріалів кримінального провадження сторона захисту не заявляла клопотання про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, також сторона захисту не клопотала про призначення додаткової судово-медичної експертизи. Крім того, потерпіла підтвердила факт добровільної передачі медичної документації. З огляду на вказане аргументи захисника в апеляційній скарзі щодо недопустимості висновку судово-медичної експертизи є неприйнятними.

Посилання захисника на те, що потерпілою слідчому було надано довідку № 732, видану КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова", де на офіційному бланку неправильно зазначена назва лікарні, оскільки відсутнє посилання на "ім." не заслуговує на увагу, оскільки вказана довідка в матеріалах провадження відсутня та суд у вироку на неї як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 не посилається.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що перед експертом не ставилось питання щодо механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, можливості отримання вказаних у висновку № 2010е тілесних ушкоджень в шоломі, який речовим доказом не визнавався і не досліджувався, а також, що не встановлено механізм падіння потерпілої з мотоцикла, та те, чи могла потерпіла відмовитись від звернення за медичною допомогою у випадку встановленої в неї закрито-черепно мозкової травми є безпідставними, оскільки сторона захисту відповідно до ч.1 ст.244, ст.350 КПК України клопотань про проведення експертизи з вказаних питань та про дослідження шолому як на досудовому розслідуванні, так і в суді першої інстанції не подавали, окрім того, з висновку експерта № 2010е вбачається, що потерпіла, при проведенні її огляду, вказувала на те, що коли вона впала з мотоцикла та вдарилась головою, то вона була у шоломі, також експертом встановлено, що виявлені тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, якими могли бути і виступаючі частини рухомих транспортних засобів, з послідуючими падінням обстеженої на дорожнє покриття, за умов дорожньо-транспортної пригоди, та не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілою в термін, на який вказує обстежена та слідчий в клопотанні.

Твердження захисника на те, що у цьому кримінальному провадженні було внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст.286 КК України, при цьому досудове розслідування було завершене постановою слідчого про зміну кваліфікації на ч.2 ст.286 КК України, що не передбачено КПК України, а також, що відомості за ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР не вносились є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України до ЄРДР, зокрема, вноситься попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. У разі наявності підстав, що зумовлюють зміну кваліфікації на стадії після повідомлення про підозру (заміна раніше повідомленої підозри або підстави для повідомлення нової), згідно зі ст. 279 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені ст. 278 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 04.05.2019 року до ЄРДР були внесені відомості за № 0001118 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.п.133 т.1). Надалі 25.06.2019 року слідчим винесено постанову про перекваліфікацію складу злочину з ч.1 ст.286 КК України на ч.2 ст.286 КК України (а.п.171 т.1), та 27.06.2019 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру за ч.2 ст.286 КК України (а.п. 173-175 т.1).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зміна кваліфікації вже у розпочатому кримінальному провадженні дій особи тієї самої події не потребує повторного внесення таких відомостей до ЄРДР. Метою цього є недопущення ситуації неодноразового внесення одних і тих же самих відомостей до ЄРДР під різними номерами. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 року (справа №758/5744/17).

З урахуванням наведеного, колегією суддів встановлено, що під час здійснення досудового розслідування щодо ОСОБА_10 вимоги ст.278 КПК України було дотримано.

Отже, суд дійшов висновку, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини у його вчиненні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілій, а тому не вбачає причин для скасування вироку суду в цій частині, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника в цій частині не підлягає задоволенню.

Що стосується рішення суду першої інстанції щодо розгляду цивільного позову ОСОБА_7 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування моральної шкоди та шкоди, завданої здоров`ю, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV у разі настання події, що є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ в межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньої транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 41 Закону №1961-IV передбачено також перелік випадків, в яких регламентні виплати здійснюються саме МТСБУ за рахунок коштів з централізованих страхових резервних фондів чи з коштів фонду страхових гарантій.

Згідно із п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема транспортним засобом, власник якого не застрахував своєї цивільно-правової відповідальності, крім шкоди заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке перебувало в такому транспортному засобі.

Суд першої інстанції у вироку встановив, що на момент інкримінованих подій цивільно-правова відповідальність ОСОБА_10 не була застрахована, у зв`язку з чим МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених пунктом 41.1 статті 41 Закон № 1961-ІV, у разі заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, а тому суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з МТСБУ на користь потерпілої ОСОБА_7 матеріальну шкоду, яка була визначена з урахуванням понесених потерпілою витрат на лікування в розмірі 20897,74 грн (9161 грн, 7588 грн, 1529,6 грн, 750 грн, 191,1 грн, 469,51 грн, 373,5 грн, 159,5 грн, 447,48 грн, 227,75 грн), що підтверджується відповідними чеками (т.1 а.п. 45-47), у зв`язку з чим, доводи представника цивільного відповідача про те, що суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов, не зазначив жодної норми та доказів, які підтверджують розмір спричиненої шкоди, - не заслуговують на увагу.

Долучені чеки на зазначену суму відповідають висновку експерта № 2010е, відповідно до якого досліджувалась медична картка ОСОБА_7 , згідно із якою вона перебувала на лікуванні з 03.05.2019 року, була проведена рентгенографія, проходила лікування у відділенні нейрохірургії до 13.05.2019 року із подальшими рекомендаціями.

Також, згідно із ст.26-1 Закону №1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до підпунктів «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпункту «в» пункту 41.2 статті 41 вказаного Закону: - МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду: у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону; у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України.

Згідно із пунктом 13.1 статті 13 Закону №1961-IV учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди Моторно (транспортним) страховим бюро України, оскільки випадки, передбачені підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 Закону №1961-IV, - відсутні, так як не підтверджуються матеріалами провадження, а тому доводи захисника про те, що моральна шкода відповідно до ст.26-1 Закону №1961-IV повинна бути відшкодована Моторним (транспортним) страховим бюро України є безпідставними, так як суперечать вимогам вказаного Закону.

Доводи представника цивільного відповідача про те, що судом першої інстанції належним чином не було повідомлено про прийняття до провадження цивільного позову, внаслідок чого суд позбавив можливості МТСБУ подання відзиву на позовну заяву, також судом не було направлено судових повісток не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, відповідно до яких 16.12.2019 року судом до матеріалів провадження було долучено цивільний позов потерпілої (а.п.61 т.1), який в той же день був направлений на адресу МТСБУ (а.п.64 т.1), та на яку МТСБУ було подано відзив, який надійшов до суду 13.02.2020 року (а.п.70 т.1), в якому також було зазначено про розгляд справи за відсутності представника МТСБУ.

Посилання представника цивільного відповідача на те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження необхідності придбання внаслідок ДТП зазначених у чеках ліків, препаратів, також в матеріалах провадження відсутні і позивачем не надані рецепти лікаря чи лікарських листів-призначення не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача не обґрунтував своїх доводів в апеляційній скарзі та не зазначив, чому саме вказані у чеках медичні препарати не стосуються лікування та реабілітації потерпілої після ДТП. До того ж представник відповідача не зважив, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи потерпіла отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 2-го ступеню, гострої епідуральної гематоми малого об`єму у правій скроневій області, перелому скроневої та потиличної кістки праворуч з переходом на основну черепу; саден: на тильній поверхні правої кисті на суглобовій поверхні між основною і проксимальними фалангами 3-5-го пальців, в проекції голівок 3-5-ї п`ясних кісток, в проекції середньої третини вищевказаних п`ясних кісток та на задній поверхні правого променево-зап`ястковго суглобу. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла, спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, якими могли бути і виступаючі частини рухомих транспортних засобів, з послідуючими падінням обстеженої на дорожнє покриття, за умов дорожньо-транспортної пригоди, за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку експерта № 2010е від 20.06.2019 року ОСОБА_7 перебувала на лікуванні з 03.05.2019 року по 13.05.2019 року з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку.

Ці ушкодження потребують тривалої реабілітації, при цьому потерпіла в судовому засіданні зазначала, що вона довгий час не могла пересуватись самостійно, а тому доводи представника відповідача про нездійснення судом перевірки розміру шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілої, з урахуванням переліку зазначених препаратів є недоречними.

Разом з цим вимога потерпілої щодо стягнення з ОСОБА_10 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 762 993,38 грн не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 , суд першої інстанції, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин провадження, встановивши причинний зв`язок між скоєним злочином та шкодою, яка настала, а також характер та розмір шкоди, врахувавши тривалість душевних та фізичних страждань потерпілої, у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, тривалості лікування, порушенням нормальних життєвих зв`язків, при цьому враховано, що подія для потерпілої була психотравмуючою, та дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 100 000 грн, що відповідає вимогам розумності і справедливості, у зв`язку з чим доводи потерпілої щодо зміни вироку в цій частині є безпідставними.

З урахуванням вказаного, судове рішення в частині цивільного позову є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для скасування чи зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.73 КК України строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.

Як вбачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі "строком на 4 з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки", тобто судом при призначенні основного покарання не було визначено, яким чином обчислюється цей строк, а саме: в роках, місяцях або годинах, у зв`язку з чим було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту згідно із п.3 ч. 1 ст. 413 КПК України.

Також призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких необережних злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки, які полягають у спричиненні потерпілій ушкодження здоров`я, та нехтування обвинуваченим правилами дорожнього руху; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, та дані про особу обвинуваченого, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України, та належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України, а лише пославсь на ті ж самі обставини, що враховані при призначенні покарання.

При цьому посилання суду як на підставу застосування до обвинуваченого ст.75 КК України на те, що водій ОСОБА_12 і потерпіла ОСОБА_7 покинули місце ДТП, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказана обставина відповідно ст.75 КК України не є підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, в порушення зазначених норм, суд першої інстанції не врахував характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, віднесеного законом до тяжкого злочину, а також обставини справи, а саме: - те, що ОСОБА_10 своїми діями грубо порушив вимоги ПДР, внаслідок чого потерпілій було спричинено тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, а також, що ОСОБА_10 навіть після вчинення дорожньо-транспортної пригоди 27.04.2019 року, притягувався до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, що підтверджується наявною в матеріалах провадження постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2021 року, що відповідає відомостям у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які є загальнодоступними, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчинення діяння та недостатність застосування звільнення від відбування основного покарання, окрім того, в матеріалах провадження відсутні відомості щодо відшкодування обвинуваченим спричиненої потерпілій шкоди.

Враховуючи викладене, зазначені судом першої інстанції обставини не вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Отже, судом першої інстанції ОСОБА_10 призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2, 3 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, з призначенням основного і додаткового покарань на строк, визначений судом першої інстанції, без застосування ст.75 КК України.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, колегія суддів згідно із вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, які полягають у спричиненні потерпілій ушкодження здоров`я, нехтування обвинуваченим правилами дорожнього руху та не відшкодування потерпілій спричиненої шкоди; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

Підстави для призначення більш суворого основного покарання як про те просить потерпіла в апеляційній скарзі, відсутні, оскільки обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, а також з урахуванням не встановлення обставин, що обтяжують покарання.

Твердження потерпілої про те, що обвинувачений вину не визнав, вибачення не попросив, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки обрана позиція захисту не є підставою для призначення більш суворого покарання.

На думку колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року - задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року - задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

_____________ ___________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4