Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/270/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2023 м.Кропивницький

м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження№ 0000010 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України,за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, на вирок Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.02.2023,яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, не військовозобов'язаного, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимого - 26.04.2018 Добровеличківським районним судом Кіровоградської області за ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 26.05.2022 по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів згідно ст. 100 КПК України.

За участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_6 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за таких обставин.

Так, 04.01.2023 близько 21 год 30 хв, обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи в парку «Літній», розташованому біля магазину «Файно - Маркет» по вул. Перемоги, 92 Б, у м. Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області, познайомився з потерпілою ОСОБА_8 . Під час розпиття спиртних напоїв з якою, зрозумівши що в гаманці останньої є кошти, вирішив заволодіти ними. Реалізуючи злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_6 , запропонував ОСОБА_8 провести її до місця проживання. Відійшовши разом з нею в безлюдне і неосвітлене місце у парку, в бік провулку Небесної Сотні у м. Помічна, обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, незважаючи на воєнний стан введений на території України указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», раптово вихопив з під руки потерпілої ОСОБА_8 гаманець, який для неї цінності не мав, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 672 грн та банківські картки АТ «Ощадбанк» та «Моно банк», на рахунках яких коштів не було. Після чого відштовхнув потерпілу на землю та зник з місця вчинення злочину, викраденими коштами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 672 грн.

У своїй апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні,не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікації дій обвинуваченого,просить вирок районного суду скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також істотного порушення вимог кримінального процесуального законута ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі,а в іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Свою апеляційну скаргу прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, фактично залишив поза увагою тяжкість вчиненого ним злочину та дані про його особу, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, за вчинення також корисливого злочину та 26.05.2022 звільнився з місяць позбавлення волі по відбуттю покарання. Після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий аналогічний злочин, що свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого та неможливість його виправлення та попередження ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, ОСОБА_6 продовжує займатися злочинною діяльністю, проявляє зневажливе відношення до соціальних цінностей, норм моралі та закону, що в сукупності вказує на сформованість в останнього враження безкарності за скоєні ним злочини та скоєння кримінальних правопорушень для обвинуваченого не є випадковістю або наслідком збігу якихось обставин, а логічно випливає зі способу його життя.

За таких обставин справи, приймаючи до уваги тяжкість вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, прокурор вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України є недоцільним і несправедливим, а також не слугуватиме запорукою досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в межах дослідження матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 , заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок районного суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що вонапідлягає задоволенню з таких підстав.

Доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, ґрунтується на доказах, достовірність і достатність яких не ставилася під сумнів сторонами під час судового розгляду, у зв'язку з чим вони місцевим судом не перевірялися під час судового слідства, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, та ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оскаржуються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Так, доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яка виразилась у безпідставному застосуванні положень ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів вважає обґрунтованими та погоджується з ними, з таких підстав.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Положеннями ст. 69 Кримінального кодексу України предбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однак, незважаючи на те, що вказана умова містить в собі посилання на взаємозв`язок між наявністю сукупності пом`якшуючих покарання обставин з істотним зниженням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, районний суд не звернув увагу на вказану обмежувальну умову та призначив покарання «нижче нижчого» лише за наявності однієї пом`якшувальної обставини.

Разом з тим, суд зобов`язаний був встановити не лише наявність двох пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за наявності обставини, яка обтяжує покарання у вигляді рецидиву злочину, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, може мати місце в разі встановлення судами наявності таких кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально-караного діяння.

Проте, приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Отже, з урахуванням викладених вище обставин, наявність щирого каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення у цьому кримінальному провадженні не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Вказане підтверджується правовою позицією викладеною в постанові Касаційного кримінального суду №712/4384/20 від 27.04.2021.

Також, районним судом залишено поза увагою, особу засудженого ОСОБА_6 , який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі та лише 26.05.2022 звільнився з місяць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що свідчить про те, що він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову майже через півроку вчинив умисний тяжкий злочин.

При цьому, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів переконливих мотивів наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, безпідставно застосував положення ч. 1 ст. 69 КК України, тобто застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням кримінального закону.

Також, судами проігноровано вимоги рішення Конституційного Суду України № 15 - рп/2004 від 02.11.2004, де серед іншого зазначено, що «окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім дискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати в справедливому відношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України».

Диспозицією ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги обставини провадження, тяжкість вчиненого правопорушення та дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України є недоцільним та несправедливим і не слугуватиме запорукою досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, внаслідок м`якості.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Таким чином, призначене покарання за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, що відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

За таких підстав доводи апеляційної скарги прокурора знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особу.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, а також обставини даного кримінального провадження, вік, особу та стан здоров'я обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину, їх наслідки, дані про його особу, колегія суддів дійшла до переконливого висновку, що за спрямованістю поведінки ОСОБА_6 , він як особа, представляє суспільну небезпеку для оточуючих.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а даний вирок суду стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання, через його м'якість і неправильне застосування кримінального закону, а саме положень ст. 69 КК України та постановити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні- задовольнити, а вирокДобровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.02.2023стосовно ОСОБА_6 ,за ч. 4 ст. 186 КК України - скасувати, в частині призначеного покарання.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

В іншій частині даний вирок суду залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даного вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2