Дата документу 31.07.2023Справа № 645/7040/21
Провадження № 1-кп/554/553/2023
У Х В А Л А

26 липня 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000591 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куп?янськ-Вузловий Куп?янського району Харківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, не одруженого, не працюючого, судимого

08 квітня 2013 року Дворічанським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років і 3 місяців, звільнений 06 лютого 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 місяців і 2 дні;

10 серпня 2016 року Дворічанським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до 4 років і 3 місяців позбавлення волі, звільненого 03 квітня 2020 року по відбуттю покарання

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді Октябрського районного суду м. Полтави перебувають матеріали вищезазначеного кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , мотивуючи його тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу на цей час не зникли та не зменшилися, а закінчити судовий розгляд кримінального провадження на цей час неможливо. Посилався на характер інкримінованого кримінального праворошення, тяжкість покарання, що загрожує останньому в разі визнання виннним в скоєному, характернику його особи, який є не працевлаштованим та не має міцних соціальних зв`язків і вважав, що в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу наявні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілу чи свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисник обвинуваченого категорично заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що на стадії досудового розслідування фактично будь-яких об`єктивних даних, які б підтверджували обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_5 підозри отримано не було. Наголосив на тому, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та вважав, що наявність ризиків прокурором не доведена, у зв`язку з чим просив змінити стосовно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника та наголосив на тому, що, навіть, клопотання про продовження строку тримання його під вартою йому вручено не було.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу суд щоразу зобов`язаний здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час судового розгляду та діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Зі змісту ч. ч. 3, 4 і 5 ст.199 КПК України слідує, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобо`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначений у ст.178 цього кодексу.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

Разом із тим, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза розумним сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі.

Обов`язок обґрунтування ризиків кримінального провадження Кримінальним процесуальним кодексом України покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 184, ст. 199 КПК України копія клопотання та матеріали, якими обґрунтовується клопотання повинно надатись підозрюваному не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. Пунктом 3 ч. 3 ст. 184 КПК України сторону обвинувачення зобов`язано додати до клопотання підтвердження того, що підозрюваному надані копії клопотання та відповідних матеріалів.

Як встановлено в судовому засіданні, копія клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому вручена не була. Окрім твердження ОСОБА_5 про це, цей факт підтверджується і тим, що до наданого суду клопотання прокурором не долучено будь-яких доказів про вручення останньому копії цього клопотання. На переконання суду, доданий до клопотання скриншот щодо направлення на електронну пошту Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» копії цього клопотання не може бути розцінений як підтвердження факту виконання стороною обвинувачення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України та завідомо не свідчить про отримання цього клопотання ОСОБА_5 , а вказує лише на формальність підходу прокурора до виконання покладених на нього КПК України процесуальних обов`язків. Будь-яких розписок чи інших доказів, які б об`єктивно фіксували факт отримання обвинуваченим матеріалів клопотання про продовження строку тримання його під вартою прокурором суду не надано, а тому, не приймаючи до уваги в такій якості зазначений скриншот, суд приходить до висновку, що назване клопотання останньому вручене не було. Наведене свідчить про те, що при скеруванні до суду клопотання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, прокурором були допущені грубі порушення вимог ч. 2 і п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України, а відтак, і права на захист останнього, що фактично унеможливлює й розгляд цього клопотання, а тому таке клопотання не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Разом із тим, аналізуючи наведені прокурором доводи щодо необхідності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд зазначає, що прокурором поза розумним сумнівом не доведено наявність сукупності визначених ним ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а надане суду клопотання не містить будь-яких обґрунтованих доказів на підтвердження такої необхідності, а включає в себе лише сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, при цьому не наведено доказів, що заявлені ризики на цей час не зменшилися.

Констатуючи це, суд враховує практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Так, виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

Сама лише тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України» тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин проти України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів.

Згідно практики ЄСПЛ існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Відповідно до п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Крім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11 липня 2006 року) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою.

Згідно Постанови № 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

В той же час, ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, з урахуванням викладеного, з огляду на тривалий час тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, який становить більше двох років, суд вважає неприйнятними посилання прокурора на те, що ризики та обставини, які були підставою для обрання йому найсуворішого запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися.

Зокрема, існування ризику, що обвинувачений може переховуватися від суду, прокурор обґрунтовує лише тяжкістю покарання, що загрожує останньому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та характеристикою його особи. Однак, суд не погоджується з доводами прокурора щодо цього ризику, так як матеріали клопотання не містять доказів переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування чи суду та вчинення ним дій, які б вказували на можливість порушення його процесуальної поведінки, а відтак вважає, що посилання прокурора на вказаний ризик є необґрунтованими та таким, що ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення, у зв`язку з чим не може бути прийнятим до уваги суду як беззаперечний доказ щодо можливої поведінки обвинуваченого в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу. До того ж, така позиція прокурора йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини, згідно якої ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня.

Посилання прокурора на відсутність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, як на фактор ризику, не є достатнім для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний забезпечити дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

Констатація прокурором наявності ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілу чи свідків в цьому кримінальному провадженні, внаслідок чого вони можуть змінити свої показання або відмовитись від давання показань, судом оцінюється критично, з огляду на те, що розгляд кримінального провадження наразі не може бути завершений саме у зв`язку із систематичною неможливістю сторони обвинувачення забезпечити явку та участь в судовому засіданні як потерпілої, так і всіх свідків сторони обвинувачення, фактичне місцезнаходження більшості з яких залишається невстановленим, а ті, з якими наявний зв`язок засобами мобільного зв`язку відмовляються від давання показань та розголошення свого місця мешкання. Жодна із ухвал суду про примусовий привід свідків стороною обвинувачення виконана не була. Потерпіла ОСОБА_6 , як встановлено судом, мешкає закордоном, а мобільний зв`язок з нею відсутній. З урахуванням цих обставин, суду залишається незрозумілим, яким саме чином ОСОБА_5 зможе здійснювати вплив на цих осіб. Прокурор, в свою чергу, в клопотанні не навів жодного доказу реальної можливості незаконного впливу обвинуваченого на процес доказування в кримінальному провадженні, в тому числі, на потерпілу та свідків та не назвав будь-яких дій обвинуваченого, які б могли свідчити про його намір незаконно вплинути на вказаних осіб. За таких обставин, обґрунтування прокурором підстав для тривалого тримання під вартою обвинуваченого, як і довготривалого судового розгляду справи в цілому, з цих підстав суд вважає взагалі недоцільними, оскільки наведені обставини є свідченням бездіяльності сторони обвинувачення, на яку законом і покладено обов'язок забезпечення явки учасників процесу та надання доказів в суді, і не викликані діями чи поведінкою обвинуваченого, а тому наявність цього ризику до уваги не приймає. Такі обставини не виправдовують тривалого періоду утримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

На підставі викладеного, суд вважає, що клопотання прокурора не містить обґрунтованих доказів того, що вказані ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 існують і на даний час, а жодного нового ризику ним не наведено, так само як і не наведено підстав, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим суд зазначає, що на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази необхідності продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав та вважає за необхідне обрати стосовно останнього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього передбачені положеннями ст. 194 КПК України процесуальні обов`язки.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372, 376 КПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні копотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Обрати стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов?язання, поклавши на нього обов?язок прибувати за кожною вимогою до суду та зобов`язати його повідомити в строк до 17 години 27 липня 2023 року адресу свого місця проживання та номер мобільного телефону для зв`язку з ним, а також повідомляти в подальшому зміни свого місця проживання та контактних телефонів для зв`язку, якщо такі будуть мати місце.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти негайно в залі суду.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов?язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 31 липня 2023 року о 09 годині.

Суддя ОСОБА_1