УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 Справа №1-394/99

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, захисника ОСОБА_5 в режимі відеоконференції, у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні розглянувши заяву про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, -

встановив:

Адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою, згідно якої просить звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання призначеного вироком Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього особисто належного йому майна, у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Клопотання обґрунтоване тим, що 15 червня 1999 року вироком Тернопільського міського суду ОСОБА_4 визнано винним в вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 229-1 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 44 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна.

14 липня 1999 року ухвалою Тернопільського обласного суду касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 та засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без зміни.

15 жовтня 1999 року постановою Тернопільського міського суду відстрочено виконання вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року відносно засудженого ОСОБА_4 в частині основного покарання до 15 жовтня 2000 року.

Згідно супровідної вбачається, що 18.10.1999 року Тернопільським міським судом було надіслано Начальнику Чортківського РВ УМВС в Тернопільській області копію постанови від 15.10.1999 р. про відстрочку виконання вироку відносно ОСОБА_4 в частині основного покарання до 15 жовтня 2000 року для виконання.

Згідно відповіді Чортківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області повідомлено про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець с. Білобожниця Чортківського району Тернопільської засуджений за ст. 229-1 КК України ( в редакції 1960 року) згідно вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року в розшуку не перебував та не перебуває.

Після 15 жовтня 2000 року ОСОБА_4 жодним чином не ухилявся від виконання обвинувального вироку, що підтверджується відповіддю з Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області, характеристикою виданою Білобожницькою сільською радою на ОСОБА_4 .

Як вбачається з відповіді Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області не встановлено обставин, які би свідчили про ухилення ОСОБА_4 від відбування покарання, в розшуку він не перебував.

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_5 заяву підтримав з зазначених у ній підстав, просить звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Засуджений ОСОБА_8 клопотання підтримав.

Прокурор ОСОБА_3 стосовно задоволення клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку не заперечила. При цьому просить врахувати наявність відомостей про те, що копія вироку та розпорядження про виконання вироку стосовно ОСОБА_8 протягом 2001 - 2018 років неодноразово надсилались судом до Чортківського РВ УМВС у Тернопільській області, однак вирок суду на даний час так і не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що 15 червня 1999 року вироком Тернопільського міського суду ОСОБА_4 визнано винним в вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 229-1 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 44 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна.

Також судом встановлено, що 14 липня 1999 року ухвалою Тернопільського обласного суду касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без змін. 15 жовтня 1999 року постановою Тернопільського міського суду відстрочено виконання вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року відносно засудженого ОСОБА_4 в частині основного покарання до 15 жовтня 2000 року.

За ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Стаття 5 цього Кодексу визначає принципи кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань. Зокрема кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

Підставами для звільнення від відбування покарання у відповідності до положень ст. 80 КК України є: 1) закінчення (сплив) строків давності виконання обвинувального вироку; 2) неухилення особи від відбування призначеного їй покарання; 3) невчинення нею нового злочину середньої тяжкості,тяжкого чи особливого тяжкого.

Відповідно до статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Частиною 2 статті 80 КК України передбачено, що строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Перебіг строків давності виконання обвинувального вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбуття покарання або з дня його затримання.

Відповідно до ст. 152 КВК України однією із підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Судом встановлено, що строк давності виконання вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року щодо ОСОБА_4 не переривався і формально минув.

Так, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 24.12.2015 року по справі №5-324кс15 правова природа звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності його виконання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати сама до себе правообмеження, які виходять з його змісту - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Cтаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Зазначеною постановою визначено, що ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Відповідно до ч. 3ст. 80 КК України - перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Під ухиленням від відбуття покарання слід розуміти дії засудженого, спрямовані на уникнення приведення обвинувального вироку до виконання.

В ході судового розгляду прокурором не надано жодних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про умисне ухилення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі чи додаткового покарання у виді конфіскації майна, а також доказів вжиття належних заходів зі сторони держави щодо виконання вироку в цій частині в строки визначені ст. 80 КК України.

При цьому, суд враховує наявність відомостей про те, що копія вироку та розпорядження про виконання вироку стосовно ОСОБА_8 протягом 2001 - 2018 років неодноразово надсилались судом до Чортківського РВ УМВС у Тернопільській області, однак вирок суду на даний час не виконано.

Згідно відповіді Чортківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №9635/116/01 від 19 вересня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець с. Білобожниця Чортківського району Тернопільської засуджений за ст. 229-1 КК України ( в редакції 1960 року) згідно вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року в розшуку не перебував та не перебуває.

Відповідно до характеристики виданої Білобожницькою сільською радою Чортківського району Тернопільської області від 06 вересня 2022 року №87, ОСОБА_4 проживає та знаходиться на реєстраційному обліку за адресою: с.Білобожниця Чортківського району Тернопільської області. За час проживання на території сільської ради скарг на нього в сільську раду від жителів не надходило. Конфліктних ситуацій не спостерігалося.

Таким чином, підстав вважати, що перебіг строку давності виконання вироку Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року стосовно ОСОБА_4 зупинявся, у суду не має.

Відомості стосовно виконання вироку в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна, в матеріалах справи також відсутні.

Крім того, суд зазначає, що за більш ніж двадцять років з дня ухвалення судом вироку, ОСОБА_4 нового злочину не вчинив, що підтверджується наданою прокурором вимогою про судимість, що свідчить за загальним правилом про «правове» виправлення засудженого, втрату ним суспільної небезпечності, а отже і застосування покарання є зайвим, оскільки воно не матиме належного карального і попереджувально-виховного впливу.

Враховуючи наведене, зважаючи, що обвинувальний вирок не було виконано у визначені строки, після ухвалення вироку ОСОБА_4 нового злочину не вчинив, що свідчить за загальним правилом про його виправлення, втрату суспільної небезпеки, на теперішній час є недоцільним виконання обвинувального вироку після спливу строків його виконання через втрату належного карального і превентивного впливу, тому суд приходить до висновку, що клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Тернопільського міського суду від 14 липня 1999 року, у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, підлягає до задоволення.

Керуючись ст.535, п. 13 ч. 1ст. 537 КПК України, п.3 ч.1ст.80 КК України,-

постановив:

Заяву адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання призначеного вироком Тернопільського міського суду від 15 червня 1999 року у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього особисто належного йому майна, у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом семи днів із дня її оголошення.

Головуючий суддяОСОБА_1