ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/234/23 Справа № 415/5370/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглядаючи у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000060 за апеляційною скаргою прокурора Лисичанської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_9 та доповненнями до неї, поданими заступником керівника Луганської обласної прокуратури ОСОБА_10 , на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 08 жовтня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки селища Підлісне Попаснянського району Луганської області, громадянки України, з повною вищою освітою, заміжньої, працюючої головним спеціалістом з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних Лисичанського міського центру зайнятості, не судимої, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.354 КК України та виправдано у зв`язку з не доведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.354 КК України.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у тому, що вона працюючи відповідно до наказу № 205 - к від 29.07.2010 на посаді головного спеціаліста з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних Лисичанського міського центру зайнятості, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. В. Сосюри, 273, згідно «Посадової інструкції провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних» Лисичанського міського центру зайнятості, з якою ОСОБА_7 була ознайомлена під розпис 02.03.2015, у своїй роботі вона зобов`язана:

- п.2.1. проводити профконсультаційні семінари з безробітними з різноманітної тематики.

- п.2.3. проводити заняття відповідно до програми роботи семінару з використанням інтерактивних форм проведення занять, наочності технічних засобів, пошуку роботи засобами Інтернет.

- п.2.9. визначати мотивацію до профнавчання, працевлаштування.

- п.2.10. проводити профдіагностичну консультацію з метою визначення профспрямованності, профвідбору, (в тому числі на замовлення роботодавців) та рівня навчаємості безробітного.

- п.2.18. формувати звіти за результатами профорієнтаційної роботи, та само зайнятості.

- п.2.19. складати звіти щодо проведення профдіагностичних консультацій, моніторинг щодо ефективності надання безробітним одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності.

- п. 4.2. провідний фахівець з питань зайнятості несе персональну відповідальність щодо обґрунтованості прийнятих рішень стосовно клієнтів служби зайнятості, послідовність і вчасність надання їм послуг, коректність ведення баз даних на паперових та електронних носіях, їх відповідність між собою.

Так у липні 2017 року, більш точну дату в ході досудового розслідування не встановлено, до головного спеціаліста з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних Лисичанського міського центру зайнятості ОСОБА_7 звернувся ОСОБА_11 , який перебував на обліку по безробіттю у Лисичанському міському центрі зайнятості, з питань проведення професійної консультації щодо влаштування на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості.

ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні Лисичанського міського центру зайнятості, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. В.Сосюри, 273, діючи умисно, з корисливих мотивів, використовуючи становище, яке вона займала в установі, з метою отримання неправомірної вигоди, висловила ОСОБА_11 пропозицію про передачу їй грошових коштів в сумі 1500 гривень за дії, пов`язані з допомогою при проведенні профдіагностичної консультації з метою визначення профспрямованності і можливості влаштування на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості.

ОСОБА_11 бажаючи влаштуватися на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості прийняв пропозицію ОСОБА_7 .

У подальшому, ОСОБА_7 , 21 липня 2017 року, приблизно об 14 годині 30 хвилин, згідно раніше існуючої домовленості, перебуваючи в приміщенні службового кабінету № 6 Лисичанського міського центру зайнятості, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. В. Сосюри, 273, діючи умисно, з корисливих мотивів, з використанням становища, яке вона займає в установі, одержала від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в сумі 1500 гривень завіривши останнього, що допоможе влаштуватися на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості за спеціальністю електро-газозварювальника.

В цей же день, в період часу з 15:47 годин до 16:30 годин, в ході огляду місця події в службовому кабінеті ОСОБА_7 були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 1500 гривень, отримані нею в якості неправомірної вигоди від ОСОБА_11 .

Таким чином, дії ОСОБА_12 кваліфіковані за ч.3 ст.354 КК України, як одержання працівником установи, який не є службовою особою, неправомірної вигоди за вчинення будь-яких дій з використанням становища, яке займає працівник в установі, в інтересах третьої особи.

Прокурор на погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 4250 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрати, пов`язані із проведенням експертизи спеціальних хімічних речовин та речовин хімічних виробництв у розмірі 1979 грн.20 коп.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції зазначив, що прокурором не доведено факт вчинення дій з використанням ОСОБА_7 свого службового становища, яке вона займає в установі, та наявності у обвинуваченої відповідних повноважень щодо влаштування ОСОБА_11 на профнавчання в Луганський центр професійно- технічної освіти державної служби зайнятості.

Вказані висновки суду суперечать матеріалам кримінального провадження з таких підстав:

- стороною обвинувачення в вину ОСОБА_7 інкримінувалось отримання неправомірної вигоди за будь-які дії, пов`язані з допомогою при влаштуванні на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості, у тому числі і при проведенні профдіагностнчної консультації з метою визначення профспрямованності.

Саме такі обов`язки передбачені п.2.10 «Посадової інструкції провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних» Лисичанського міського центру зайнятості до кола обов`язків ОСОБА_7

- допитана у якості свідка під час судового розгляду керівник відділу активної підтримки безробітних ОСОБА_13 , показала, що до кола обов`язків її підлеглої ОСОБА_7 , входило, зокрема, проведення співбесід з клієнтами центру зайнятості, визначення їх мотивації, побудова плану перспектив, проводження діагностики шляхом тестування та визначення рівня, на який особа склала тестування з профорієнтації;

- суд першої інстанції не прийняв до уваги у якості доказу, протокол огляду відеозапису за результатами проведення НСРД та сам оглянутий відеозапис, в ході якого зафіксовано як 14.07.2017 року ОСОБА_7 , виконуючи свої обов`язки відповідно до посадової інструкції, проводить профконсультацію з ОСОБА_11 , під час тестування останнього, надає йому зразки тестів для переписування, а 21.07.2017 року ОСОБА_7 у приміщені Лисичанського МЦЗ під час проведення профконсультації з ОСОБА_11 обіцяє сприяти ОСОБА_14 у влаштуванні на профнавчання, отримує від нього кошти у сумі 1500 гривень та запевняє останнього, що у документах про його навчання в ПТУ йому поставлять відмітку про навчання нібито на той стороні і документи нібито утрачені. Після цього ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 виходять з кабінету, при цьому вона запевнює ОСОБА_11 , що він піде навчаться 8 числа;

Зазначає, що стороною обвинувачення ОСОБА_7 не інкримінуються дії, пов`язані з прийняттям одноосібних рішень про влаштування ОСОБА_11 на профнавчання до Луганського центру професійно-технічної освіти, натомість вона вчинила дії в інтересах ОСОБА_11 , які виразилися у проведенні профдіагностичних консультацій з метою визначення профспрямованності, які необхідні в подальшому для влаштування на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти. Одночасно з цим, ОСОБА_7 , отримуючи неправомірну вигоду, пообіцяла ОСОБА_11 сприяти влаштуватися на профнавчання.

Крім того вказує, що суд першої інстанції, визнаючи недопустимими докази сторони обвинувачення - протокол огляду місця події з додатком та протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками не прийняв до уваги.

Ця слідча дія проведена у відповідності до вимог закону, оскільки у приміщені ЛМЦЗ проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, під час якого було зафіксовано обстановку місця отримання неправомірної вигоди обвинуваченою ОСОБА_7 та після добровільної видачі останньою було вилучено сам предмет неправомірної вигоди у виді коштів у сумі 1500 грн. Наведене узгоджується із позицією колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.02.2018у справі 752/17016/16-к.

Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.

Поряд з цим, огляд місця події у кабінеті було проведено у робочий день та час, вхід до установи здійснювався вільно, без будь-яких перевірок або необхідності надання перепусток чи інших документів. В ході проведення слідчої дії крім коштів, які відповідно до постанови прокурора про проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину, були заздалегідь ідентифіковані, нічого не вилучалось.

Крім того, огляд місця події проводився за усною добровільною згодою керівництва ЛМЦЗ, про що свідчить власноручний запис заступника директора ЛМЦЗ ОСОБА_15 , датований 21.07.2017 року на другому екземплярі запиту прокурора про надання копій документів, який прокурором було вручено ОСОБА_15 перед проведенням огляду та повідомлено, що у примішені ЛМЦЗ будуть проводитися слідчі дії, зокрема огляд місця події. При цьому ніяких заперечень або заяв від ОСОБА_15 не надходило. Більш того, у подальшому будь-яких заяв або заперечень з цього приводу з боку, як самої обвинуваченої, так і керівництва вказаної комунальної установи, ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не надходило.

Також вказує, що працівники, які проводили огляд місця події особисто ніяких активних дій щодо виявлення коштів не здійснювали, обвинувачена ОСОБА_7 особисто та добровільно видала кошти, та тільки після чого, гроші були оглянуті та вилучені працівниками поліції та складений відповідний протокол.

На вилучені кошти у сумі 1500 грн., які відповідно до КПК України, являлись тимчасово вилученим майном, за клопотанням сторони обвинувачення, ухвалою слідчого судді від 26.07.2017 року було накладено арешт. Вказане судове рішенняне не було оскаржено або скасовано. Ухвалюючи таке рішення слідчий суддя не ставив під сумнів законність вилучення цих коштів або проведення огляду місця події.

Також посилання суду першої інстанції на недопустимість, як доказу протоколу огляду місця події, у зв`язку з відсутністю підписів у протоколі всіх учасників огляду, не відповідає дійсності, так як, зазначений протокол містить підписи як слідчого та оперативного працівника, так і понятих та обвинуваченої ОСОБА_7 .

Приймаючи рішення про визнання протоколу негласної слідчої (розшукової дії) - контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту недопустимим, суд першої інстанції неправильно оцінив надані докази сторони обвинувачення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Так, 21.07.2017 року у приміщені ЛМЦЗ на підставі постанови прокурора від 12.07.2017 року проводилась негласна слідча (розшукова) дія - контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, яку було закінчено безпосередньо після отримання неправомірної вигоди ОСОБА_7 у сумі 1500 гривень та 22.07.2017 року за результатами проведеної негласної слідчої (розшукової) дії складено відповідний протокол.

Пісня закінчення проведення контролю за вчинення злочину 21.07.2017 року в приміщенні ЛМЦЗ на підставі постанови прокурора від 21.07.2017 року у період часу з 15.17 годин до 15.42 годин було проведено освідування ОСОБА_7 та за її участю складено відповідний протокол, який був завірений її підписом.

Після проведення освідуваиня ОСОБА_7 21.07.2017 року в період часу 0 15.47 годин до 16.30 годин за участю останньої проведено огляд місця події, про що також було складено відповідний протокол, з яким обвинувачена була ознайомлена під особистий підпис.

Прокурор також зазначає, що після отримання неправомірної вигоди ОСОБА_7 , коли було закінчено проведення контролю за вчиненням злочину, остання перебувала на нараді відділу, що підтверджується показами як самої обвинуваченої, так і показами її керівника - ОСОБА_13 , які були надані під час судового розгляду.

Вважає, що оскільки під час проведення контролю за вчиненням злочину відкрите фіксування не здійснювалось, тому відсутні підстави для складання протоколу за участю ОСОБА_7 .

Крім того, суд першої інстанції посилаючись на наявність провокації злочину з боку органу досудоюго розслідування, не звернув увагу на істотні розбіжності між показами обвинуваченої ОСОБА_7 та протоколом відеозапису за результатами проведення НСРД, який було оглянуто під час судового розгляду, а саме наявності добровільності та бажання одержати ОСОБА_7 неправомірну вигоду, та реальної можливості виконати вимоги ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання корупції», згідно яких особи, уповноважені на виконання функцій місцевого самоврядування, у разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди, незважаючи на приватні інтереси, зобов`язані невідкладно вжити таких заходів: 1) відмовитися від пропозиції; 2) за можливості ідентифікувати особу, яка зробила пропозицію; 3) залучити свідків, якщо це можливо, у тому числі з числа співробітників; 4) письмово повідомити про пропозицію безпосереднього керівника (за наявності) або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

При цьому суд безпідставно критично оцінив показання свідка ОСОБА_11 , який під час допиту у судовому засіданні наполегливо підтвердив факт прохання та подальшого отримання ОСОБА_7 неправомірної вигоди у сумі 1500 гривень, а також добровільного надання дозволу на використання його власних коштів під час документування злочинної діяльності ОСОБА_7 .

Крім наведеного, апелянт вважає, що суд першої інстанції також недотримався вимог ч. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України та приписів, зазначених в роз`ясненнях, що містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (зі змінами та доповненнями), оскільки у мотивувальній частині вироку суд лише виклав формулювання обвинувачення згідно обвинувального акта, але не зазначив формулювання обвинувачення, яке визнано судом недоведеним.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 подав до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

В доповненнях до апеляційної скарги, поданих 03.04.2023 року прокурор просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 4250 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрати, пов`язані із проведенням експертизи спеціальних хімічних речовин та речовин хімічних виробництв у розмірі 1979 грн.20 коп.

Крім того просить речові докази: оптичні носії - зберігати в матеріалах справи; конверт з контрольним зразком СХР, сейф пакети №№ 3521744, 352143, 3521708 з нищити; грошові кошти у сумі 1500 грн - повернути ОСОБА_11 .

Посилається на те, що у цьому кримінальному провадженні, на відміну від складу кримінального правопорушення за ст. 368 КК України, мова йде не про отримання неправомірної вигоди за вчинення дій, які входять до службових повноважень службової особи, а за вчинення будь-яких дій в інтересах третьої особи з використанням свого становища, яке займає працівник.

Отже, рішення суду про виправдання ОСОБА_7 у тому, що вона не мала "службових повноважень" - є необґрунтованим, оскільки цю ознаку останній інкриміновано не було.

На думку прокурора, суд першої інстанції неправильно визначив суб`єкта кримінального правопорушення, тобто неправильно тлумачив закону України про кримінальну відповідальність, пославшись на ознаку "службова особа", яка відсутня у ст. 354 КК України та не інкримінувалася обвинуваченій ОСОБА_7 .

Вказує, що з диспозиції ч.3 ст. 354 КК України убачається, що особа, яка не є службовою, але працює на кориться підприємства приймає неправомірну вигоду за вчинення чи не вчинення будь-яких дій із використанням становища, яке займає працівник. Тобто кримінальна відповідальність настає тоді, коли особа отримавши неправомірну вигоду вчинила будь-які дії, використовуючи своє становище.

Зміст ст. 354 КК України не передбачає послідовності дій, які вчинила особа, що працює на підприємстві, а відповідальність настає за вчинення чи не вчинення будь-яких дій із використанням становища, Яке займає працівник на підприємстві, а відтак судами, на думку прокурора, неправильно застосовано закону України про кримінальну відповідальність.

Посада ОСОБА_7 у Лисичанському центрі зайнятості в силу трудових відносин надавала їй певного статусу та певні можливості, які прямо чи опосередковано могли бути використані нею для сприяння ОСОБА_11 в досягненні поставленої ним мети, пов`язаної з працевлаштуванням, професійним навчанням, тощо.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що згідно із посадовою інструкцією провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних, якою визначено повноваження ОСОБА_7 , до її повноважень належало проведення консультацій на користь ОСОБА_11 , що мало на меті надання йому можливості отримати корисної йому освіти та подальше працевлаштування за спеціальністю електро-газозварювальник. Ці послуги для ОСОБА_11 не мали бути платними, отже отримання плати за надання неоплачуваної послуги працівником юридичної особи приватного права і є неправомірною вигодою.

Відповідно до висунутого обвинувачення, ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 1500 грн за допомогу йому в безперешкодному отримання професії в Луганському центрі професійно-технічної освіти державної служби зайнятості за спеціальністю електро-газозварювальника, тобто за сприяння ()вчинення будь-яких дій з використанням становища, яке займає працівник в установі, в інтересах третьої особи), а не аз виконання (невиконання) покладених особисто на неї службових обов`язків.

Тому висновки суду першої інстанції про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України, на думку прокурора, є необґрунтовані.

Щодо допустимості доказів апелянт зазначає, що визнаний судом першої інстанції протиправним огляд місця вчинення кримінального правопорушення був проведений після освідування ОСОБА_7 . Місце проведення цього огляду, як і місце відібрання змивів, фактично є адміністративним приміщенням міського центру зайнятості, доступ у яке здійснювався вільно й відкрито та не потребував жодних умов отримання доступу, про що свідчить відеозапис огляду місця події. Крім того, судом не було взято до увагу, що місце проведення огляду - кабінет, взагалі не мало ознак службового кабінету та володіння ОСОБА_7 , це місце не було окремою кімнатою, не мало дверей, запірних засобів, а знаходилось у загальному приміщенні, поруч з іншими, де столи працівників Центру зайнятості відгороджені лише офісними шафами. Отже, доступ до робочого місця ОСОБА_7 не був обмежений жодними засобами, притаманними сховищу або житлу, окремому її володінню чи службовому кабінету у розумінні ст.ст. 233, 235 КПК України. Про це свідчить і зміст показань свідка ОСОБА_16 .

Натомість, показання ОСОБА_17 , покладені судом в основу вироку про те, що під час обшуку працівники поліції, а не ОСОБА_7 , дістали гроші з верхньої шухляди стола ОСОБА_7 , не відповідають фактичним обставинам, які містяться на відеозаписі огляду, а тому показання в цій частині, прокурор просить не брати до уваги.

Також зазначає, що за добровільною згодою заступника директора ЛМЦЗ ОСОБА_15 , про що є відповідний запис, датований 21.07.2017 року на другому екземплярі запита прокурора про надання копій документів, який прокурором було вручено ОСОБА_15 перед проведенням огляду та повідомлено, що у приміщення ЛМЦЗ будуть проводитися слідчі дії, зокрема огляд місця події. При цьому ніяких заперечень або заяв від ОСОБА_15 та ОСОБА_7 не надходило ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Також під час огляду було зафіксовано обстановку місця отримання неправомірної вигоди обвинуваченою ОСОБА_7 та після добровільної видачі останньою було вилучено сам предмет неправомірної вигоди у виді 1500 грн.

Будь-яких відомостей про те, що кабінет носить ознаки приватності, ні під час проведення огляду, ні після цього, слідчому не надходило, ОСОБА_7 добровільно передала грошові кошти, не заперечувала проти огляду кабінету. Працівники правоохоронних органів, які проводили огляд місця події, ніяких активних дій щодо виявлення коштів не здійснювали. Місце, в якому відбувся огляд та виявлено грошові кошти, передані ОСОБА_7 не містить тих ознак (житла або іншого володіння особи), з метою доступу до якого був би потрібен дозвіл слідчого судді через можливе втручання в приватне життя.

Щодо використання особистих грошових коштів свідка у слідчих діях, прокурор зазначає, що відповідно до правових висновків Верховного Суду, кошти для використання у слідчих діях можуть бути отримані зі спеціальних фондів органів правопорядку, так я надані особисто заявниками. Наявність постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину (а.к.п. 227-229), у якій він доручає оперативним співробітникам отримати кошти для проведення оперативної закупки, протоколу огляду та помітки грошових коштів, у результаті якого вони були ідентифіковані (а.к.п. 21-25), на думку прокурора виключає обґрунтовані сумніви у законності походження коштів для використання під час оперативної закупки. Отже, використання грошових коштів заявника не є підставою визнання доказів, здобутих в результаті проведення НСРД недопустимими.

Щодо порушень ч.1 ст. 271 КПК України (відкрите фіксування), прокурор вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що докази обвинувачення, отримані в результаті не однієї слідчої дії, а кількох. За наслідком кожної з них складно окремі протоколи. В останньому (а.к.п. 152-155), зокрема відображений факт спілкування ОСОБА_11 з ОСОБА_7 , а також отримання нею коштів у сумі 1500 грн. від ОСОБА_11 . Ці дія відбувалася на підставі постанови прокурора і є самостійною, але не підміняє тане виключає одночасного проведення інших слідчих (розшукових) дій, зокрема аудіо-, відеоконтролю особи або місця, які можуть проводитись одночасно з контролем.

Слідчий провів також огляд відеофайлів, отриманих в результаті НСРД, про що склав відповідний протокол, який відповідає вимогам КПК (а.к.п.156,158), інформація, зафіксована на оптичному носії, відповідно до постанови слідчого від 29.08.2017 року, визнана речовим доказом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, негласні слідчі розшукові дії: контроль за вчиненням злочину, аудіо-, відеоконтролю не закінчувалися відкритою фіксацією, їх фіксація здійснювалася за допомогою окремих спеціальних технічних засобі, з дотриманням спеціальної процедури таємності, в них брали участь не одні й ті самі особи. Огляд місця події проводився окремою слідчою дією також за допомогою інших технічних засобів. Саме тому за результатами цих слідчих (розшукових) дій складені окремі протоколи.

Із змістом зазначених протоколі та відеоматеріалів НСРД сторона захисту була ознайомлена під час досудового розслідування, будь-яких заперечень, пояснень з цього приводу - не було. Крім того, сторона захисту не зазначила, які саме негативні наслідки спричинило складання протоколу про результати НСРД не у присутності обвинуваченої.

Вказує, що у 2018 року ЄСПЛ погодився на доктрину "неминучого виявлення"і використав її у справі "Свєтіна проти Словенії". В ньому Суд визнав, що незаконний спосіб отримання доказів не суперечить вимозі справедливого судового розгляду.

На думку прокурора, визнаний судом недопустимий доказ - відеозапис на якому зафіксований факт передачі ОСОБА_7 грошових коштів як неправомірної вигоди був би неминуче отриманий, тобто, отриманий незалежно від волі ОСОБА_7 або її захисника при складання протоколу. Цей доказ відповідає критерію "очищених плодів отруйного дерева" та "неминучості отримання доказів". Прокурор вважає, що посилання суду першої інстанції на порушення ч.4 ст. 271 КПК України щодо обов`язку складання протоколів НСРД у присутності ОСОБА_7 та визнання доказів, отриманих під час їх проведення, є неспроможними.

Щодо провокації злочину з боку органу досудового розслідування апелянт зазначає, що суд першої інстанції послався на те, що на останню зустріч 21.07.2017 року ОСОБА_18 прийшов без попереднього запису, за власною ініціативою, не оформив медичну довідку, не здійснював навчання в центрі зайнятості, звернувся з питанням про проходження професійного навчання до ОСОБА_7 як до особи, яка не має відповідних повноважень. На думку прокурора, судом не було зазначено, на підставі яких правил ОСОБА_11 мав отримувати дозвіл та медичну довідку для відвідування центру зайнятості.

Крім того, на думку прокурора, суд не надав відповіді, яким чином сприяли вчиненню кримінального правопорушення ОСОБА_7 чи впливали на її поведінку ці зустрічі, телефонні розмови та візит ОСОБА_11 до центру зайнятості без попереднього запису. Вважає, що таким твердженням суд дискредитував свідка ОСОБА_11 , порушивши принцип презумпції його невинуватості.

Відповідно до ст.ст. 3, 22-24 ЗУ "Про запобігання корупції" на ОСОБА_7 поширюється заборона використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди. У разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди або подарунка, вона повинна була невідкладно, але не пізніше одного робочого дня, письмово повідомити про цей факт свого керівника. Вказаних обов`язків обвинувачена не виконала та не збиралася їх виконувати аж до прибуття слідчої групи. Тому, прокурор вважає, що відсутні провокація інкримінованого їй кримінального правопорушення, а докази, отримані стороною обвинувачення під час досудового розслідування за заявою ОСОБА_11 є допустимими.

Під час апеляційного перегляду справи прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги з доповненнями до неї, просила її задовольнити в повному обсязі.

Обвинувачена та її захисник заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , провів судовий розгляд згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а окремі докази визнав недопустимими, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку.

Вказана позиція викладена і у п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення не надала суду «поза розумним сумнівом» в підтвердження обвинувачення доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено наявності в діянні обвинуваченої складу інкримінованого злочину.

Мотивуючи своє рішення суд у вироку послався на наступне.

Так, в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.354 КК, не визнала та пояснила, що вона на той час вже 7 років працювала у центрі зайнятості у відділі з активної підтримки безробітних. Займає посаду спеціаліста з профорієнтації, виконуючи роль психолога. До її обов`язків входить робота як індивідуально, так і з групами. Одними з основних її професійних функцій є надання психологічних консультацій, визначення профсфери особи за її бажанням. До підбору роботи ні вона, ні відділ, у якому вона працює, відношення не має. ОСОБА_11 на той момент зареєструвався у центрі зайнятості та потрапив до відділу працевлаштування. Під час розмови зі спеціалістом, він зазначив, що має досвід роботи, але не має освіти. Його направили до неї - ОСОБА_7 , та під час індивідуальної консультації з якою, ОСОБА_11 сказав, що має неофіціальний досвід роботи та бажає навчатися. Наступну консультацію ОСОБА_12 назначила на 5 липня 2017 року, та видала довідку для проходження лікарні. Під час наступної консультації виявилось, що ОСОБА_11 не виконав покладеного на нього обов`язку пройти лікарів, пояснюючи це браком часу. Консультацію було перенесено на 14 липня 2017 року, під час якої ОСОБА_11 склав тестування. ОСОБА_7 пояснила, що тестування проходить або на комп`ютері або бланковим варіантом. Також ОСОБА_7 зазначила, що під час консультацій із ОСОБА_11 вона розмовляла з ним мову лише про навчання та проходження лікарні, за вакансії та високооплачувану роботу мови не було, тому що це не входить до її обов`язків. 21 липня 2017 року після перерви до неї прийшов ОСОБА_11 . Саме у цей час проходила нарада, де був присутній увесь відділ ОСОБА_7 та ОСОБА_11 наполягав на тому, щоб пройти до кабінету. При цьому, на цей день ніяких консультацій для нього не призначалося. Під час розмови, ОСОБА_11 , між словами, швидко поклав гроші на стіл під папку, пояснивши, вже домовився про це з нею. ОСОБА_7 відповіла, що у них такої домовленості не було та попросила забрати гроші. Однак ОСОБА_11 пішов. Гроші вона поклала у стіл, пояснюючи це тим, що у них не кабінети, а відкритий простір, через що всі речі ховають з виду. Про гроші вона керівника не попередила через свій шоковий стан та брак часу, адже йшла нарада. Умислу на одержання неправомірної вигоди у неї не було, кримінального правопорушення вона не вчиняла.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що 21 липня 2017 року була залучена понятою працівниками поліції у м.Лисичанськ. Із нею була ще дівчина. Після цього, об 10-11 годині поїхали до відділу поліції у м. Лисичанськ. Повідомили, що буде спроба дачі взятки, при них помітили гроші. Гроші поліцейським надав молодий чоловік, щоб вони їх помітили краскою. Під лампою гроші світилися жовтим кольором. Складався протокол, із яким свідок ознайомилась особисто, поставили підпис. Гроші копіювали на ксероксі. Слідчі дії тривали 1-1,5 годин. З поліції поїхали до центру зайнятості у місті Лисичанськ. Довго чекали на вулиці, приблизно до 15:00. Потім зайшли до центру занятості на другий поверх. У кінці коридору були відгороджені приміщення, де знаходилася жінка та поліція. Жінка сказала, що до неї прийшов чоловік, поклав гроші й вибіг. Вона намагалася його наздогнати, але не змогла. Гроші вона поклала у стіл, щоб потім йому віддати. Під час обшуку працівники поліції дістали гроші з верхньої шухляди стола жінки. Посвітили лампою на її руки - вони світились жовтим кольором, як і гроші. Усе знімали на відео, потім склали протокол, гроші поклали у пакет. Складався протокол, із яким ознайомилися та поставили підписи.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона працює заступником директора Лисичанського міського центру зайнятості. У липні 2017 року обіймала посаду начальника відділу активної підтримки у Лисичанському міському центрі зайнятості. ОСОБА_7 була профконсультантом цього відділу та підпорядковувалася їй. Робоче місце ОСОБА_7 знаходиться у самому кінці коридору. На той момент, під час виконання своїх обов`язків, ОСОБА_7 керувалася посадовою інструкцією та положенням про відділ. Професійні функції профконсультанта: проводить співбесіди з особами, визначення мотивації, побудова плану перспектив, проводження діагностики шляхом тестування та визначення рівня, на який особа склала тестування з профорієнтації. ОСОБА_11 пам`ятає. На той момент знала прізвища тих, хто найближчим часом йде на навчання, у тому числі і ОСОБА_11 ,. 21.07.2017 року у її відділі була нарада. Стіл її - ОСОБА_13 , знаходився навпроти дверей, тому вона бачила, що в них почав заглядати незнайомий їй хлопчина. Він попросив ОСОБА_19 . Вона відпустила ОСОБА_7 та сказала повертатися швидше, адже розглядалася велика програма, яка вимагала присутності усіх працівників, та продовжила нараду. Незабаром ОСОБА_7 повернулася. Після розгляду інформації, ОСОБА_13 почала роздавати окремі завдання. Через деякий час до кабінету зайшли якісь люди, які сказали сидіти в кабінеті. Потім вона дізналася, що відбулося. Після закінчення наради окремо з ОСОБА_7 не розмовляла. На стан ОСОБА_7 після її повернення на нараду - вона уваги не звернула. Під час спілкування з ОСОБА_11 , ОСОБА_7 своїх професійних обов`язків не порушувала. Після цих подій, ОСОБА_11 до Лисичанського міського центру зайнятості не з`явився, через що розпалася група на навчання. Чому ОСОБА_11 дав гроші ОСОБА_7 - вона не знає, адже від неї працевлаштування не залежало. Навіть якщо особа склала тести на низькому рівні, але у неї є велике бажання навчатися, то їй усе одно допоможуть.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що у липні 2017 року працівник Лисичанського міського центру зайнятості ОСОБА_7 домовилась з ним про надання останній неправомірної вигоди за сприяння працевлаштуванню. 21 липня 2017 року, приблизно о 14.30 год., в службовому приміщенні Лисичанського міського центру зайнятості він передав ОСОБА_7 раніше обумовлену неправомірну вигоду в сумі 1500 грн. ОСОБА_7 грошові кошти отримала особисто, при цьому мала реальну можливість відмовитись від отримання грошей.

Окрім показань свідків, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.354 КК, суду також були надані та досліджені наступні письмові докази:

- протокол прийняття заяви про вчинення злочину від ОСОБА_11 від 07.07.2017 року, в якій останній зазначив факт вимагання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_7 (арк.кр.пр.3);

- заява ОСОБА_11 про вимагання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_7 (арк.кр.пр.5);

- рапорт оперуповноваженого УЗЕ в Луганській області від 10.07.2017 року щодо отримання інформації про факт вимагання неправомірної вигоди ОСОБА_7 та її керівником ОСОБА_13 (арк.кр.пр.6);

- протокол огляду, помітки та вручення грошових коштів від 21.07.2017 року, в ході якого в присутності понятих, працівниками поліції були оброблені СХР гроші у сумі 1500 грн. (7 купюр -200 грн. 1 купюра-100 грн.), номери купюр яких переписані та скопійовані, після чого передані ОСОБА_11 для проведення слідчої (розшукової) дії (арк.кр.пр.21-25);

- постанова прокурора від 21.07.2017 року про проведення освідуювання підозрюваної ОСОБА_7 (арк.кр.пр.27);

- протокол освідування ОСОБА_7 від 21.07.2017, в ході якого при висвітлені за допомогою люмінесцентного освітлювача виявлено на вказівному пальці правої руки ОСОБА_7 плями неправильної форми, а також відібрані змиви з обох рук, зроблені контрольні зразки (арк.кр.пр.28-29);

- протокол огляду місця події з додатком DVD диском, згідно якого 21.07.2017 року, у службовому кабінеті ОСОБА_7 були вилучені кошти у сумі 1500 грн. та номери яких ідентичні номерам купюр, які були помічені СХВ та вручені ОСОБА_11 (арк.кр.пр.30-31);

- копія справи безробітного на ім`я ОСОБА_11 , отриманої на запит сторони обвинувачення, згідно якої останній перебував на обліку у Лисичанськом МЦЗ та проходив професійні консультації у головного спеціаліста ОСОБА_7 (арк.кр.пр.46-61);

- наказ № 205 - к від 29.07.2010 року про призначення ОСОБА_7 на посаду головного спеціаліста з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних Лисичанського МЦЗ (арк.кр.пр.63);

- посадова інструкція головного спеціаліста з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних Лисичанського МЦЗ ОСОБА_7 , згідно якої до її посадових обов`язків входить проводення профдіагностичних консультацій з метою визначення профспрямованності, профвідбору, та рівня навчаємості безробітного, та інші функції, які зазначені в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 (арк.кр.пр.64);

- ухвала слідчого судді від 26.07.2017 року про арешт вилученого майна, а саме грошових коштів у сумі 1500 грн. (арк.кр.пр.120-121);

- висновок експертизи спеціальних, хімічних речовин від 02.08.2017 згідно висновку якої на поверхності серветки змивів з правої руки ОСОБА_7 та на 8 купюрах у сумі 1500 грн. виявлені нашарування СХР, які співпадають між собою та наданим зразком СХР. (арк.кр.пр.128-134);

- постанова від 21.08.2017 року про визнання змивів з рук речовими доказами та квитанцією про направлення до камери зберігання речових доказів (арк.кр.пр.135-136);

- постанова про визнання вилучених коштів у сумі 1500 грн. речовими доказами та квитанцією про прийняття їх банківською установою (арк.кр.пр.137,150);

- постанова від 12.07.2017 року про проведення контролю за вчиненням злочину (арк.кр.пр.227-229);

- клопотання від 12.07.2017 року про дозвіл на проведення НСРД аудіо, відеокотролю особи (арк.кр.пр.230-232);

- доручення на проведення НСРД (арк.кр.пр.233-234);

- ухвала слідчого судді від 13.07.2017 року про дозвіл на проведення НСРД (арк.кр.пр.235-236);

- протоколи про результати проведення НСРД, на яких задокументований факт отримання ОСОБА_7 коштів в сумі 1500 грн. від ОСОБА_11 (арк.кр.пр.152-155);

- протокол огляду відеодокументів за результатами проведення НСРД, в ході якого зафіксовано, як 14.07.2017 року ОСОБА_7 проводить профконсультацію з ОСОБА_11 , та на 28 хвилині відеозапису ОСОБА_7 під час заповнення ОСОБА_11 тесту надає зразки тестів для переписання, на 31 хвилині відеозапису ОСОБА_7 повідомляє, що у ОСОБА_11 останній прийом 29 числа та вона все зробить. Крім того, на відео файлі зафіксовано, як 21.07.2017 року ОСОБА_7 проводить профконсультацію з ОСОБА_11 та на 3 хвилині відеозапису ОСОБА_7 обіцяє сприяти ОСОБА_11 . На питання останнього ОСОБА_7 зазначає, що проходження тестів та медобстеження є обов`язковою процедурою, на 4 хвилині відеозапису ОСОБА_7 отримує від ОСОБА_11 кошти та запевняє останнього, що у документах про його навчання в ПТУ йому поставлять відмітку про навчання нібито на той стороні і документи нібито утрачені, після чого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 виходять з кабінету, при цьому ОСОБА_7 запевнює ОСОБА_20 , що він піде навчатися 8 числа (арк.кр.пр.156,158);

- постанова від 29.08.2017 року про визнання речовим доказом з додатком DVD-ДИСКОМ (арк.кр.пр.157).

Між тим, проаналізувавши зібрані в кримінальному провадженні, надані суду та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.354 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлені достатні докази для доведення наявності в її діях складу інкримінованого злочину, а саме в одержанні працівником установи, який не є службовою особою, неправомірної вигоди за вчинення будь-яких дій з використанням становища, яке займає працівник в установі, в інтересах третьої особи.

Так, у своєму вироку суд першої інстанції зазначив, що прокурор в даному кримінальному провадженні поза розумним сумнівом мав довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Натомість, як констатував суд, в даному кримінальному провадженні, прокурор не спростував належними та допустимими доказами версію сторони захисту щодо відсутності у обвинуваченої ОСОБА_7 відповідних повноважень щодо влаштування особи, яка надала неправомірну вигоду, на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості.

Крім того, суд визнав недопустимими доказами через істотне порушення вимог КПК щодо процедури їх отримання, а саме: протокол огляду місця події від 21.07.2017 року; протокол про результати контролю за вчиненням злочину, а також визнав надані стороною обвинувачення докази недопустимими через встановлену провокацію злочину з боку правоохоронних органів.

З такими висновками місцевого суду погоджується колегія суддів виходячи з натупного.

Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст.62 Конституції України, принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п.18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст.62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Аргументуючи свої висновки щодо суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.3 ст.354 КК України, суд першої інстанції у вироку зазначив, що за версією обвинувачення ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 1500 гривень за допомогу влаштуватись на профнавчання в Луганський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості за спеціальністю електро-газозварювальника.

Між тим колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з об`єктивної сторони ч.3 ст.354 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умови, що незаконна винагорода одержана за виконання чи невиконання винним будь-яких дій з використанням займаного ним становища, тобто за виконання (невиконання) працівником державного підприємства, установи чи організації дій, які: 1) входять до його компетенції, тобто в коло його професійних обов`язків і прав, або 2) входять в компетенцію іншої особи, якою ці дії вчиняються внаслідок вжитих винним, з використанням займаного ним становища, заходів (прохання, поради, консультації, підготовки висновків, рішень тощо).

Проте, як правильно зазначив у вироку місцевий суд, повноваження провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних не передбачають права влаштування на профнавчання, що вбачається із показань як самої обвинуваченої ОСОБА_7 , так і свідка ОСОБА_13 , яка у судовому засіданні зазначила, що: « під час спілкування з ОСОБА_20 , ОСОБА_12 своїх професійних обов`язків не порушувала. Після цих подій, ОСОБА_20 до Лисичанського міського центру зайнятості не з`явився, через що розпалася група на навчання. Чому ОСОБА_20 дав гроші ОСОБА_12 , вона не знає, адже від неї працевлаштування не залежало. Навіть якщо особа склала тести на низькому рівні, але у неї є велике бажання навчатися, то їй усе одно допоможуть ».

Такі висновки також підтверджуються змістом дослідженої місцевим судом та перевіреної під час апеляційного розгляду «Посадовою інструкцією провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних» Лисичанського міського центру зайнятості (арк.кр.пр.73-77). Зокрема, положення п.2.10 цієї Інструкції, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, не наділяли ОСОБА_7 правом влаштування на профнавчання ОСОБА_11 , а лише покладали на неї обов`язок щодо проведення профдіагностичної консультації з метою визначення профспрямованості, профвідбору та рівня навчаємості безробітного.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2022 року у справі № 44/930/16 зазначив, що визначаючи поняття особи, яка не є службовою, однак працює на користь підприємства слід зазначити, що повноваження такої особи регламентуються внутрішніми організаційно-розпорядчими актами по підприємству. При цьому виконання чи невиконання будь-яких дій, за які одержана винагорода, має бути зумовлено покладеними на працівника державного підприємства, установи чи організації конкретними обов`язками, що визначаються нормативними актами, трудовим договором, інструкціями та ін. Не має значення, чи займав працівник становище, яке використав, постійно, тимчасово чи за спеціальним дорученням.

Таким чином, всупереч твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції вважає недоведеним, що обвинувачена ОСОБА_7 своїми діями, виходячи зі своїх функціональних прав та обов`язків, мала можливість незаконно сприяти ОСОБА_11 у влаштуванні на профнавчання.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав надані стороною обвинувачення докази недопустимими через встановлену провокацію злочину з боку правоохоронних органів.

Згідно ч.3 ст.271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

У своїх правових висновках, викладених у постанові від 08 квітня 2020 року (справа №164/104/18, провадження № 51-10414км18), ККС ВС зазначив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є ряд критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Під пасивною поведінкою ЄСПЛ розуміє відсутність будь-яких активних дій, які б спонукали потенційного підозрюваного вчинити злочин.

Таким чином, у разі виявлення за матеріалами кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, суд у судовому засіданні має це перевірити шляхом дослідження відповідних обставин і лише після цього зробити висновок щодо наявності (відсутності) такого факту і, як наслідок, щодо належності, допустимості й достатності доказів у справі для прийняття відповідного процесуального рішення.

З моменту, коли сторона захисту почала стверджувати про існування провокації злочину, обов`язок доказування відсутності підбурювання лежить на стороні обвинувачення.

Аргументуючи свої висновки про існування провокації злочину у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції послався на те, що, як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду кримінального провадження сторона захисту заперечувала причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.354 КК України, вказуючи серед іншого на провокацію з боку органів досудового розслідування.

Так, у своєму вироку місцевий суд констатував, що правоохоронний орган спеціально залучив ОСОБА_11 для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, без законних підстав передав йому, нібито, його особисті ідентифіковані помічені грошові кошти, а не кошти з спеціального фонду для організації викриття кримінального правопорушення, а саме передачі грошей ОСОБА_7 , як неправомірної вигоди. При цьому, як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_11 , котрий звернувся із заявою про вимагання ОСОБА_7 від нього неправомірної вигоди, за відсутності заяви про конфіденційне співробітництво, працював під контролем правоохоронних органів.

Крім того, як зазначив суд, досліджені докази та показання обвинуваченої і свідка ОСОБА_11 вказують на те, що на останню зустріч 21.07.2017 року він прийшов без попереднього запису за власною ініціативою, не дооформивши належним чином медичну довідку, а після події інкримінованого обвинуваченій злочину не здійснював навчання в Лисичанському центрі зайнятості, куди так наполегливо прагнув, що, на думку апеляційного суду, свідчить про провокативність дій ОСОБА_11 з огляду на відсутність в нього реального наміру пройти навчання з отриманням відповідного диплому електрогазозварювальника та відповідно відсутність необхідності звертатися за допомогою саме до обвинуваченої.

Про наявність провокації у діях ОСОБА_11 свідчить також та обставина, що він звернувся за влаштуванням до Лисичанського центру зайнятості до особи, яка очевидно не має відповідних повноважень, при цьому ініціатива на влаштування на навчання виходила саме від ОСОБА_11 , який сам висловив намір вивчитися на електрогазозварювальника.

Ці обставини, на думку апеляційного суду, вказують на зовнішню спровокованість цієї ситуації, а також на те, що фактично вчинених обвинуваченою дій не було б без свідомого створення обставин з боку іншої особи, яка діяла під контролем правоохоронних органів.

Крім того, як правильно зазначив у вироку суд, згідно з аудіо-відеозапису подій 21 липня 2017 року ОСОБА_11 , перебуваючи у кабінеті ОСОБА_7 в приміщенні Лисичанського міського центру зайнятості, діяв активно, наполегливо, швидко, щоб залишити в її службовому кабінеті заздалегідь помічені спеціальною речовиною грошові кошти, при цьому проігнорував репліки останньої про відсутність будь-яких попередніх домовленостей та вимогу забрати гроші і пішов з кабінету, куди відразу увійшли співробітники правоохоронного органу.

Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора та доповнень до неї, місцевий суд дійшов правильних висновків про те, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 мала місце провокація з боку ОСОБА_11 , котрий за підтримки правоохоронних органів впливав на неї шляхом призначення зустрічей та телефонних розмов.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 , всупереч вимог ст.ст. 3,22-24 Закону України "Про запобігання корупції" не виконала вимог щодо невідкладного, але не пізніше одного робочого дня, письмового повідомлення про факт одержання неправомірної вигоди свого безпосереднього керівника або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, про що, на думку прокурора, свідчить поведінка обвинуваченої під час отримання та після отримання коштів, яка не збиралася їх виконувати аж до прибуття слідчої групи, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з пояснень обвинуваченої ОСОБА_7 , 21 липня 2023 року, після перерви до неї прийшов ОСОБА_11 , якому у цей день консультація не призначалася. Саме у цей час проходила нарада, де був присутній увесь відділ ОСОБА_7 . ОСОБА_11 наполягав на тому, щоб про йти до кабінету обвинуваченої. Під час розмови, між словами, останній швидко поклав гроша на стіл під папку, пояснивши, що вже домовився про це з нею. Обвинувачена відповіла, що такої домовленості між ними не було та попросила забрати гроші. ОСОБА_11 пішов. При цьому вона не попередила про вказаний факт свого керівника через шоковий стан та брак часу, оскільки йшла нарада.

Свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції пояснила, що у липня 2017 року о обіймала посаду начальника відділу активної підтримки у Лисичанському міському центрі зайнятості, ОСОБА_7 підпорядковувалася їй. ОСОБА_11 пам`ятає, на той момент знала прізвища тих, хто найближчим часом іде на навчання, у тому числі і ОСОБА_11 21.07.2017 року у її відділі була нарада. Стіл ОСОБА_13 знаходився напроти дверей, тому вона бачила, що незнайомий їй хлопчина почав заглядати. Він попросив ОСОБА_7 . Свідок відпустила обвинувачену та попросила повертатися якнайшвидше, адже розглядалася велика програма, яка вимагала присутності усіх працівників. Незабаром ОСОБА_7 повернулася. Через деякий час до кабінету зайшли якісь люди, які сказали сидіти в кабінеті. Потім вона дізналася, що сталася така подія.

Згідно обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , 21 липня 2017 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, остання, згідно раніше існуючої домовленості, одержала від ОСОБА_11 неправомірну вигоду у сумі 1500 грн.

Згідно протоколу огляду місця події, 21 липня 2017 року в період часу з 15.47 годин до 16.30 годин в службовому кабінеті ОСОБА_7 були виявлені та вилучені грошові кошти у сумі 1500 грн.

Враховуючи викладене, зокрема те, що отримання ОСОБА_7 грошових коштів від ОСОБА_11 та виявлення їх у обвинуваченої працівниками поліції відбулося в короткий проміжок часу, колегія суддів вважає твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 не збиралася виконувати обов`язок щодо повідомлення свого керівника про факт отримання неправомірної вигоди, відповідно до вимог ст.ст. 3,22-24 Закону України "Про запобігання корупції" - такими, що не заслуговують на увагу.

Отже, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правомірно визнав надані стороною обвинувачення докази в цьому кримінальному провадженні недопустимими в розумінні статей 86, 87, 94 КПК України, оскільки вони були отримані за допомогою провокації, тобто внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У свою чергу, як правильно зазначено у вироку суду, під час судового розгляду, незважаючи на встановлений у ст.92 КПК України обов`язок доказування, жодних даних на спростування доводів сторони захисту щодо провокації злочину прокурором не було надано. Не було надано таких доказів прокурором й суду апеляційної інстанції.

Отже, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов аргументованих висновків про існування у даному кримінальному провадженні провокації злочину та такі висновки цілком узгоджуються з існуючою практикою ЄСПЛ і Верховного Суду з цього питання.

Поміж іншого, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 21.07.2017 року, з доданим до нього DVD диском (арк.кр.пр.30-31), з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

У той же час, у відповідності до приписів ч.ч.1,2 ст.234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Суд першої інстанції встановив, що як вбачається із протоколу огляду місця події від 21.07.2017 року з додатком, проведеного у службовому кабінеті ОСОБА_7 , єдиною метою цієї слідчої дії було виявлення знаряддя скоєння інкримінованого злочину - грошових коштів у розмірі 1500 грн, оскільки під час огляду кабінету відкривалися шухляди її робочого столу та інше, що вбачається із показань самої обвинуваченої та свідка обвинувачення - понятої ОСОБА_17 , де зрештою і були знайдені гроші. Тобто, як констатував місцевий суд, проведений органами досудового розслідування 21.07.2017 року огляд місця події за своєю сутністю був обшуком, який згідно з приписами ч.2 ст.234 КПК України, проводиться лише на підставі ухвали слідчого судді.

На ці обставини вказують досліджені під час апеляційного розгляду матеріали кримінального провадження.

Зокрема, як свідчать наявні в матеріалах даного кримінального провадження відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за ознаками ч.3 ст.368 КК України були внесені 10 липня 2017 року під підставі заяви ОСОБА_11 щодо вимагання з нього працівником Лисичанського міського центру зайнятості ОСОБА_7 неправомірної вигоди за сприяння йому у влаштуванні та високооплачувану роботу (арк.кр.пр.1,3,5).

Між тим, протокол огляду, помітки і вручення грошових коштів та документів (арк.кр.пр.21-25), а також протокол огляду місця події (арк.кр.пр.30-31) свідчать про те, що 21 липня 2017 року відбувся фактично обшук приміщення службового кабінету ОСОБА_7 , під час якого були вилучені помічені та передані їй ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 1500 грн. Натомість з часу внесення 10 липня 2017 року до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення та до початку проведення 21 липня 2017 року огляду місця події (фактично обшук ) слідчий не звертався до слідчого судді з клопотанням про отримання дозволу на обшук чи огляд приміщення службового кабінету ОСОБА_7 . При цьому матеріали справи не містять підтверджень наявності добровільної згоди самої ОСОБА_7 на обшук цього приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

Отже, як правильно зазначив місцевий суд у своєму вироку, законодавцем, крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

З метою захисту прав та законних інтересів осіб у кримінальному провадженні у системному тлумаченні ч.2 ст.233 КПК України, під володінням слід розуміти фактичне володіння річчю (майном). Тобто фактичне володіння не варто ототожнювати з правом власності. Такий широкий підхід до розуміння понять «житло», зарахування до «іншого володіння» офісних та службових приміщень, приміщень господарського, виробничого та іншого призначення незалежно від форм власності відповідає й прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Такі висновки цілком узгоджуються з правовою позицією ККС ВС, викладеною у постанові від 24 лютого 2021 року (справа № 761/27114/14-к, провадження № 51-2905км20), на які послався у вироку суд першої інстанції.

На неприпустимості проведення обшуку під виглядом огляду місця події, без дотримання відповідних процесуальних гарантій захисту прав та інтересів підозрюваного, неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови, ухвалені у провадженнях № 51-1840км20, № 51-6087км19, № 51-1314км20).

При цьому, посилання прокурора на те, що огляд місця події у службовому кабінеті ОСОБА_7 було проведено за усною добровільною згодою керівництва ЛМЦЗ, у робочий день та час, вхід до установи здійснювався вільно, без будь-яких перевірок або необхідності надання перепусток чи інших документів, а тому дозволу слідчого судді на огляд місця події, а саме службового кабінету ОСОБА_7 , який на праві власності належить державі, не потребувалося, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ця позиція суперечить положенням КПК України і практиці ЄСПЛ (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Пєєв проти Болгарії»).

Разом з цим посилання прокурора на відсутність заперечень з боку заступника директора ЛМЦЗ ОСОБА_15 щодо проведення такого огляду не свідчить про його добровільну згоду на проведення вказаної слідчої дії та не є процесуальною гарантією забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.

Посилання апелянта на правові висновку Верховного Суду, викладені у постанові від 17.01.2023 року у справі № 648/1543/15-к, що службовий кабінет сам по собі не може вважатися житлом або іншим володінням, доступ о якого визначає виключено його володілець, а тому без згоди володільця доступ до нього можна отримати за дозволом слідчого судді, на думку колегії суддів, є не релевантними. Оскільки у справі, де було ухвалено зазначено постанову касаційного суду, огляд місця події головним чином зводився до огляду самого засудженого, його одягу і вмісту його кишень, а також інших предметів, розташованих у кабінеті за допомогою технічних пристроїв і була спрямована на виявлення речовини, нанесеної на купюри, що були передані засудженому перед цим. Цей огляд жодним чином не стосувався будь-яких елементів кабінету, де могли зберігатися особисті речі чи документи засудженого, у разі чого могло б виникнути питання про порушення прав засудженого з погляду «розумного очікування конфіденційності».

Натомість у даному кримінальному провадженні така слідча дія як огляд місця події від 21.07.2017 року було проведено у робочому кабінеті, робоче місце ОСОБА_7 , а саме - її робочий стіл, висувний ящик та тумба.

Отже, ствердження прокурора про те, що огляд місця події та освідування ОСОБА_7 у приміщенні центру зайнятості не відбувалося з проникнення у житло чи інше володіння ОСОБА_7 , тобто не мали характер втручання у її приватне життя за критерієм "розумного очікування конфіденційності", є необґрунтованими.

Також, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав недопустимим доказом й протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 22.07.2017, з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.271 КПК контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин, та проводиться в таких формах: контрольована поставка; контрольована та оперативна закупка; спеціальний слідчий експеримент; імітування обстановки злочину.

За приписами ч.4 цієї статті про результати контролю за вчиненням злочину складається протокол, до якого додаються речі і документи, отримані під час проведення цієї негласної слідчої (розшукової) дії. Якщо контроль за вчиненням злочину закінчується відкритим фіксуванням, про це складається протокол у присутності такої особи.

Матеріали даного кримінального провадження свідчать про те, що в ході досудового розслідування на підставі постанови прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_9 21.07.2017 року була проведена така НСРД, як контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, та за результатами якого було складено відповідний протокол від 22.07.2017 (арк.кр.пр.153-154). Між тим, всупереч вимогам ч.4 ст.271 КПК України, зміст цього протоколу вказує на те, що його було складено за відсутності ОСОБА_7 , відносно якої здійснювався такий контроль, незважаючи на те, що контроль за вчиненням злочину закінчився відкритим фіксуванням - проведенням огляду службового кабінету ОСОБА_7 із вилученням заздалегідь ідентифікованих грошових коштів у розмірі 1500 грн, що підтверджується протоколом огляду від 21.07.2017 року із долученим до нього відеозаписом, а отже це є грубим порушенням права обвинуваченої на захист, про що слушно зазначив у вироку суд.

Водночас колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи прокурора необґрунтованість висновків суду першої інстанції про безпідставне використання у вказаних слідчих діях особистих грошових коштів ОСОБА_11 , вилучених під час огляду кабінету обвинуваченої ОСОБА_7 та долучених до матеріалів справи в якості речових доказів. Разом з цим, вказане не може бути самостійною підставою для скасування вірного по суті судового рішення та визнання ОСОБА_7 винною у пред`явленому обвинуваченні.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дослідив зібрані докази, перевірив доводи сторін обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК України умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та, витлумачивши, як того і вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченої, обґрунтовано визнав ОСОБА_7 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.354 КК України і виправдав її за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення судом вироку та формулювання його мотивувальної частини щодо виправдання обвинуваченої ОСОБА_7 , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 та п.1 ч.3 ст.374 КПК вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин.

У разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як свідчить зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку Лисичанського міського суду Луганської області від 08 жовтня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватою за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.354 КК, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачується, судом першої інстанції дотримано наведених вимог статті 374 КПК України. Так, спочатку, у мотивувальній частині вироку місцевий суд правильно виклав формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а потім вказав аргументовані підстави для виправдання обвинуваченої ОСОБА_7 , із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Таким чином порушень вимог КПК під час ухвалення місцевим судом оскаржуваного вироку, що стало б підставою для його скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції оцінив докази відповідно до вимог ст.94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, та належним чином мотивував своє рішення про виправдання ОСОБА_7 через недоведеність наявності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.354 КК України, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Лисичанської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_9 , з доповненнями до неї, поданими заступником керівника Луганської обласної прокуратури ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 08 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_21