Справа № 140/217/16-к
Провадження №11-кп/801/61/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

представників потерпілого ТОВ «Ситковецьке» - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000232 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 12.07.2021, яким засуджено

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Житомир жительки АДРЕСА_1 , фактично проживаючої АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

-за ч. 4 ст. 191 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно - господарських функцій строком на 2 роки.

Задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ТОВ «Ситковецьке» грошові кошти у розмірі 216 000,00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_9 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 6 537 (шість тисяч п`ятсот тридцять сім гривень), 60 коп.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно наказу від 25.06.2014 року № 46-к, ОСОБА_9 призначено на посаду фінансового директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке», зареєстрованого за юридичною адресою: смт. Ситківці Немирівського району, Вінницької області. Згідно посадової інструкції фінансовий директор товариства наділений повноваженнями: здійснювати організацію бухгалтерського обліку господарсько-фінансової діяльності і контроль за ощадливим використанням матеріальних, трудових і фінансових ресурсів, збереженням власності товариства; здійснювати перевірку документів бухгалтерського обліку щодо операцій по надходженню та списанню грошових коштів, по обліку розрахунків; вести облік договорів ТОВ; забезпечувати схороність документів бухгалтерського обліку; забезпечувати законність, своєчасність і правильність оформлення документів, платежів у банківські установи; щотижнево звітувати директору ТОВ.

За період з 01.10.2014 по 17.12.2014 ОСОБА_9 , діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, в порушення наказу по ТОВ № 36 від 03.09.2014, за підписом директора ОСОБА_10 «Про фінансову дисципліну», згідно якого перерахування коштів здійснювати лише згідно рахунків, підписаних директором ОСОБА_10 і фінансовим директором ОСОБА_9 та погоджених ОСОБА_11 реєстрів платежів, складених на підставі рахунків на оплату, надавала усні вказівки головному бухгалтеру ТОВ ОСОБА_12 , який не був обізнаний з її злочинними намірами, щодо перерахування коштів без відповідних документів погоджених із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 із розрахункового рахунку ТОВ - № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у АБ «Укргазбанк».

В подальшому ОСОБА_12 , який підпорядковувався фінансовому директору ОСОБА_9 , за допомогою системи «клієнт-банк» здійснював перерахування грошових коштів.

Так, за даними банківських виписок по рахунку ТОВ - № НОМЕР_1 , відкритого в АБ «Укргазбанк» відображено перерахування на рахунок № НОМЕР_2 грошей в сумі 216 000 грн., зокрема:

14.10.2014 перераховано грошових коштів в сумі 200000грн., із призначенням платежу: повернення зворотної фінансової допомоги згідно акту звірки від 01.10.2014 року, поповнення карткового рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_9 ;

21.10.2014 перераховано грошових коштів в сумі 7000грн., із призначенням платежу: повернення зворотної фінансової допомоги згідно акту звірки від 01.10.2014 року, поповнення карткового рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_9 ;

16.12.2014 перераховано грошових коштів в сумі 9000грн., і призначенням платежу: повернення зворотної фінансової допомоги згідно акту звірки від 01.12.2014 року, поповнення карткового рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_9 .

Про те, за період роботи на ТОВ з ОСОБА_9 договорів про надання зворотної фінансової допомоги та актів звірки не укладалось та не реєструвалось. Кошти від ОСОБА_9 , як надання зворотної фінансової допомоги, в касу підприємства та на розрахункові рахунки не надходили. Дебіторська та кредиторська заборгованість перед ОСОБА_9 не рахувалась та не рахується.

У подальшому, з метою реалізації своїх злочинних намірів ОСОБА_9 , достовірно знаючи про те що гроші в сумі 216 000 грн. незаконно перераховані на її рахунок, зняла їх та розпорядилася на власний розсуд, заволодівши таким чином грошовими коштами ТОВ та завдавши шкоди у великих розмірах.

Таким чином своїми умисними діями ОСОБА_9 вчинила злочин передбачений ч.4 ст. 191 КК України заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого у великих розмірах .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 просить перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 191 КК України на ст. 356 КК України та на підставі ст. ст. 12, 49 КК України звільнити її від кримінальної відповідальності, а у задоволенні цивільного позову ТОВ «Ситковецьке» - відмовити.

В апеляційній скарзі адвокат посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, вважаючи, що суд неправомірно визнав недопустимими докази, надані стороною захисту, що призвела до постановлення незаконного вироку. Ці докази підтверджують той факт, що умисел ОСОБА_9 не був направлений на заволодіння коштами ТОВ «Ситковецьке», а був направлений на отримання від останнього боргу починаючи з 03.03.2014 року в розмірі 220000 грн., які ТОВ «Ситковецьке» зобов`язалося сплатити обвинуваченій.

Так суд невірно визнав недопустимим, як такий, що не був відкритий потерпілому в порядку ст. 290 КПК України, доказ, а саме постанову Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 140/2902/16-ц, оскільки насправді цей додатковий доказ потерпілому був відкритий, а також він був стороною у цій цивільній справі. Однак суд, проаналізувавши докази виготовлені самим потерпілим, як підтверджуючі вину ОСОБА_9 в скоєнні злочину, припустився юридичної помилки, так як на його думку необхідно було виходити не тільки із формальної обставини того, яке призначення платежів записане в платіжних дорученнях, але й і рішень судів, що набрали законної сили.

Захисник також звертає увагу і на те, що суд помилково послався на перерахування коштів в ті дати, в які вони не здійснювалися, оскільки у матеріалах провадження є тільки платіжне доручення №461 від 15.10.2014 на перерахування 200000 грн., а не як вказав суд 14.10.2014, а також платіжне доручення № 521 від 22.10.2014, а не як вказав суд 21.10.2014, а кошти в розмірі 9000 грн. були перераховані 16.12.2014, в той час як згідно з випискою «Укргазбанк» платіж на цю суму було здійснено на підставі платіжного доручення № 866 від 17.12.2014.

ОСОБА_9 визнала свою вину і розкаялася у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 356 КК України, що полягала в тому, що вона порушила існуючий порядок перерахування коштів та без письмової згоди директора та без погодження з ОСОБА_11 , попросила головного бухгалтера Сандула перерахувати кошти, які їй заборгувало ТОВ «Ситковецьке».

Таким чином на переконання захисника, зважаючи на викладене, суд мав би застосувати покарання в межах санкції ст. 356 КК та відповідно до ст.ст. 12, 49 КК, звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідача, адвоката ОСОБА_7 , який просив перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ст. 356 КК України, представника потерпілого ТОВ «Ситковецьке» - ОСОБА_8 , який просив вирок суду залишити без зміни, прокурора ОСОБА_6 , який погодився з вимогами апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла наступного.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При розгляді справи суд повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинувачену, проаналізувавши та надавши їм оцінку з точки зору належності та допустимості.

На думку Суду, даних вимог Закону суд першої інстанції не дотримався, не надав належної оцінки зібраним доказам: одні з наведених у вироку -безпідставно визнано недопустимими з підстав, передбачених ч.12 ст.290 КПК України, а інші - не були ретельно перевірені, зіставлені та належно оцінені у сукупності, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення щодо винуватості ОСОБА_9 за ч.4 ст.191 КК України.

Так стороною захисту, в ході судового розгляду судом першої інстанції справи, надані докази: постанова Верховного суду України від 17.10.2017 року №140/2902/16-ц, адвокатський запит №307 від 14.04.2020, лист ФОП « ОСОБА_13 » від 20.04.2020 року, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2018 року у справі №127/4410/18, висновки експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчого дослідження від 14.05.2018 року №2443/244/2445/18-21, виписка ПАТ «КБ`Приват Банк», які, відповідно до ч.12 ст.290 КПК України, визнано судом недопустимими, оскільки вони в порядку ст.290 КПК України стороною захисту, з урахуванням зміни прокурором обвинувачення та підтримання попереднього обвинувачення потерпілим, потерпілому відриті не були.

З таким висновком Суд погодитись не може з наступних підстав.

Положеннями ч. 11 ст. 290 КПК передбачено, що сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Таким чином, вимоги ст. 290 КПК не перешкоджають стороні захисту шукати і надавати суду докази після закінчення досудового розслідування, у тому числі під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Виключення такої можливості істотним чином обмежить здатність обвинуваченої особи ефективно захищатися від обвинувачення, оскільки лише після закінчення досудового розслідування сторона захисту отримує доступ до доказів, на підставі яких сформульовано обвинувачення, і після цього має повноцінну можливість побудувати стратегію й тактику захисту, що включає пошук і надання доказів.

Суд погоджується з тим, що в разі з`явлення доказу, про який іншій стороні не було відомо, ця сторона має право на достатній час і можливості для вивчення нового доказу, а суд має забезпечити стороні такі можливості відповідно до ст. 22 КПК.

З матеріалів справи видно, що сторона захисту під час судового розгляду неодноразово подавала докази на виконання вимог ч. 11 ст. 290 КПК. У судовому засіданні від 30 липня 2019 року прокурор заявив клопотання про надання строку для зміни обвинувачення ОСОБА_9 у зв`язку з надходженням документів щодо обставин кримінального провадження, поданих у порядку ч. 11 ст. 290 КПК, і наданими показаннями сторони захисту, яке було задоволено судом.

У судовому засіданні від 26 вересня 2019 року прокурор вручив змінений обвинувальний акт сторонам кримінального провадження, згідно якого ОСОБА_9 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, а саме в самовільному, всупереч уставленому законом порядку, вчиненні будь-яких дій, правомірність яких оспорюється підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам власника.

Після цього місцевий суд за клопотанням представника потерпілого ОСОБА_8 надав строк для його ознайомлення та відклав судове засідання. У наступному судовому засіданні суд перейшов до дослідження доказів.

Отже, під час судового розгляду представники потерпілого ТОВ «Ситковецьке» мали можливість ознайомитися з додатковими матеріалами, наданими стороною захисту в порядку ч. 11 ст. 290 КПК, та у змагальному процесі довести перед судом свою позицію. Крім того, представники ТОВ «Ситковецьке» були обізнані з наявністю та зі змістом поданих документів, у тому числі ухвалених у порядку цивільного та господарського судочинства судових рішень у справах, де відповідачем було це товариство.

До таких висновків дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 02.11.2022 року у цій справі.

В ході апеляційного розгляду Суд дослідив наступні докази у справі:

договір про надання поворотної фінансової допомоги від 1 березня 2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , відповідно до якого остання надала ФОП ОСОБА_13 фінансову допомогу на суму 220 000 грн, а той зобов`язувався її повернути;

тристоронній договір про заміну боржника (уступлення права вимоги) від 3 березня 2013 року між ОСОБА_9 , ФОП ОСОБА_13 та ТОВ «Ситковецьке», за яким товариство зобов`язалося погасити перед ОСОБА_9 поворотну фінансову допомогу на суму 220 000 грн, що виникла на підставі вказаного договору;

прибутковий касового ордера від 1 березня 2013 року, згідно з яким ФОП ОСОБА_13 прийняв від ОСОБА_9 220 000 грн фінансової допомоги за вищевказаним договором та актів звірки взаємних розрахунків від 1 жовтня і 1 грудня 2014 року між цим товариством й ОСОБА_9 ;

рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 2 червня 2017 року, яким задоволено позовну заяву ОСОБА_9 та стягнуто з ТОВ «Ситковецьке» кошти на суму 4000 грн за договором про заміну боржника (уступлення права вимоги) від 3 березня 2013 року. Відповідно до змісту цього рішення, судом встановлено, що кредиторська заборгованість ТОВ 2Ситковецьке» перед ОСОБА_9 стоновила 220000. Станом на 31.12.2014 ТОВ «Ситковецьке» перерахувало ОСОБА_9 216000грн, в звязку з чим залишився борг 4000грн;

ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 1 листопада 2017 року, та постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року, якими вказане рішення Немирівського райсуду залишено без зміни.

Також, Суд бере до уваги рішення господарського суду Вінницької області від 1 березня 2017 року, яким з ТОВ «Ситковецьке» стягнуто борг з урахуванням того, що ОСОБА_9 надала ФОП ОСОБА_13 кошти на суму 220 000 грн. Постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 3 травня 2017 року та Вищого господарського суду України від 20 вересня 2017 року це рішення суду залишено без зміни.

Отже, вказані судові рішення підтверджують факт укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги від 1 березня 2013 року, а також тристороннього договору про заміну боржника (уступлення права вимоги) від 3 березня 2013 року, що свідчить про наявність заборгованості ТОВ «Ситковецьке» перед ОСОБА_9 та про небезоплатне заволодіння останньою грошима. При цьому вказані договори не було визнано недійсними у встановленому законом порядку.

Обвинувальний же вирок суду першої інстанції ґрунтується виключно на доказах, наданих потерпілою стороною - ТОВ «Ситковецьке», які суперечать зазначеним вище судовим рішенням, що постановлялись з врахуванням аналогічних пояснень ТОВ «Ситковецьке», а тому, на переконання Суду, є недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 за ст.191 ч.4 КК України.

Згідно ж п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року стаття 191 КК України передбачає відповідальність за три форми вчинення злочину привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 5 листопада 2021 року у справі № 757/55923/16-к вказано, що основною ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК, є протиправне вилучення та безоплатне обернення майна у свою власність чи власність третіх осіб, що має породжувати факт заволодіння цими грошовими коштами.

З зазначених підстав Суд не погоджується із передчасним висновком місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 191 КК, які зроблені ним без урахування та належної оцінки наданих доказів й всіх обставин, які мають значення для прийняття правильного рішення у цьому кримінальному провадженні та погоджується зі зміненим прокурором обвинуваченням в суді першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_9 однієї з ознак злочину, передбаченого ст.191 КК України - безоплатне обернення майна у свою власність чи власність третіх осіб.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, Суд вважає встановленими наступні обставини:

01.03.2013 між фізичною особою ОСОБА_9 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_13 укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики), згідно якого ОСОБА_9 надала ОСОБА_13 грошові кошти у сумі 220 000,00 грн. (двісті двадцять тисяч) гривень 00 коп., зі строком повернення вказаних коштів до 01.04.2014.

У подальшому, 03.03.2014 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_13 , ТОВ «Ситковецьке», в особі заступника директора ОСОБА_11 та фізичною особою ОСОБА_9 укладено тристоронній договір про заміну боржника (уступлення права вимоги) по договору про надання поворотної фінансової допомоги (позики), згідно якого зобов`язання щодо повернення ОСОБА_9 поворотної фінансової допомоги (позики) у сумі 220 000,00 (двісті двадцять тисяч) гривень 00 коп. передано ТОВ «Ситковецьке».

Вищезазначений правочин визнано дійсним згідно постанови Вищого господарського суду України від 20.09.2017 у справі № 902/63/17, якою залишено без змін рішення Господарського суду Вінницької області від 01.03.2017 щодо задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_13 про стягнення боргу з ТОВ «Ситковецьке».

З 01.10.2014 по 17.12.2014 ОСОБА_9 діючи самовільно, з метою повернення заборгованість у сумі 220 тис. грн., згідно вищезазначеного тристороннього договору, в порушення вимог наказу по ТОВ «Ситковецьке» №36 від 03.09.2014 «Про фінансову дисципліну», згідно якого перерахування коштів здійснюється лише згідно рахунків, підписаних директором ОСОБА_10 і фінансовим директором ОСОБА_14 та погоджених ОСОБА_11 реєстрів платежів, складених на підставі рахунків на оплату, надала усні вказівки головному бухгалтеру ТОВ ОСОБА_12 , який не був обізнаний з її намірами, щодо перерахування коштів із розрахункового рахунку ТОВ «Ситковецьке» за № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , належний ОСОБА_9 , чим скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, самоуправство, а саме самовільне, всупереч уставленому законом порядку, вчиненні будь-яких дій, правомірність яких оспорюється підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам власника.

Таким чином Суд вважає, дії ОСОБА_9 слід перекваліфікувати з ч.4 ст.191 КК України на ст. 356 КК України та відповідно до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винної, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, виходячи з мети покарання та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання ОСОБА_9 слід призначити покарання за ст. 356 КК України у виді арешту.

Згідно ст. 12 КК України на момент вчинення ОСОБА_9 вказаного кримінального правопорушення, це був злочин невеликої тяжкості.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно обвинувачення вказаний злочин ОСОБА_9 вчинила з 01.10.2014 по 17.12.2014. Отже, строки притягнення обвинуваченої ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України закінчилися, так як з дня вчинення нею злочину минуло більше 2 років. Протягом цього строку остання не вчинила нового кримінального правопорушення та не ухилялась від слідства або суду.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому вважає за необхідне клопотання обвинуваченої про її звільнення від відповідальності за ст.356 КК України, задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо неї, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.

Щодо цивільного позову, апеляційний суд звертає увагу та таке.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Тобто, вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить вказаним вище нормам закону.

Тому, у зв`язку зі звільненням обвинуваченої ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти рішення в частині заявленого цивільного позову, що за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає пред`явленню вказаного позову в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 12.07.2021, яким засуджено ОСОБА_9 за ч.4 ст.191 КК України, змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 191 КК України на ст. 356 КК України, призначивши покарання 2 місяці арешту.

На підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000232 відносно ОСОБА_9 за ст. 356 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, закрити.

Цивільний позов ТОВ «Ситковецьке» до ОСОБА_9 залишити без розгляду.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_15