Номер провадження: 11-кп/813/782/23
Справа № 515/913/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» - ОСОБА_8 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2022 року в рамках кримінального провадження № 0000841, внесеного до ЄРДР 30.04.2021 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, перебуваючого у фактичних шлюбних стосунках, не військовозоб`язаного, не працюючого, займається волонтерською діяльністю, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В силу ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі - ПрАТ «СК «Євроінс Україна») про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 :

- шкоду у зв`язку зі смертю ОСОБА_13 в сумі 260000 грн. - по 86666,66 грн. для кожного;

- компенсацію за моральну шкоду в розмірі 72000 грн. - по 24000 грн. для кожного.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави судові витрати в сумі 8065 грн. 67 коп.

Заходи забезпечення кримінального провадження, а саме: арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2021 року, - скасовано.

Вироком вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 29.04.2021 року приблизно о 21 год. 45 хв. ОСОБА_9 , керуючи власним технічно справним автомобілем - вантажним фургоном марки «Mercedes-Benz Atego 815», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, здійснював рух по освітленій вуличними ліхтарями ділянці, по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул.Василя Тура у м.Татарбунари Одеської області, з боку вул.Романа Гульченка в напрямку вул.Борисівська.

Проїжджаючи по зазначеній ділянці дороги та не обравши безпечну швидкість, водій ОСОБА_9 вкрай уважним не був, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 11 по вищевказаній вулиці, про який його інформували інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.35.1 в 5.35.2 «Пішохідний перехід» та червоно-білого кольору горизонтальна розмітка 1.14.3 «зебра», здійснюючи рух з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, своїми діями свідомо створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення, чим порушив вимоги п.п.1.5, п/п «б» п.2.3.ПДР. Отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразилися у появі попереду на проїзній частині небезпеки у русі у вигляді пішохода ОСОБА_13 , який почав перетинати проїзну частину у встановленому для переходу місці - по зазначеному пішохідному переходу, на добре освітленій вуличними ліхтарним освітленням ділянці дороги, рухаючись у темпі кроку, з лівого боку праворуч за ходом руху автомобіля, навкоси, віддаляючись від розмітки пішохідного переходу, водій ОСОБА_9 не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких можуть бути створені перешкоди або небезпека для руху, через перевищення допустимої в населеному пункту швидкості руху, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, хоча завчасно міг виявити пішохода на дорозі, проігнорував вимоги п.п.18.1,12.3 вказаних Правил. Як наслідок, через перевищення швидкості руху водій ОСОБА_9 на відстані 3,9 м за межою розмітки 1.14.3 пішохідного переходу «зебра» допустив наїзд передньої частиною кабіни керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_13 , з наступним відкиданням та падінням потерпілого на дорожнє покриття.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть у той ж день о 22 год. у КНП «Татарбунарська БЛ» ТМР, яка перебуває в прямому причинному зв`язку з наявною у нього поєднаною травмою обличчя та грудної клітки у вигляді переломів нижньої щелепи, множинних переломів правих та лівих ребер з крововиливами та розривами пристінкової плеври, розриву правої легені з крововиливом в праву плевральну порожнину, перелому тіла ІІІ грудного хребця з розривом оболонок і речовини спинного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_13 з`явився шок.

Отже, водій автомобіля «Mercedes-Benz Atego 815», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 шляхом належного виконання вимог п.п.:1.5; 2.3 б; 12.3; 12.4.12.9 б; 18.1 ПДР, гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

Не погоджуючись з вироком суду в частині не позбавлення ОСОБА_9 права керування транспортними засобами, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 оскаржив у вказаній частині вирок суду до суду апеляційної інстанції (т.1 а.с.157-162).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 липня 2022 року апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, вирок суду - без змін (т.1 а.с.200,202-203).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2022 року представник цивільного відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна» - ОСОБА_8 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій ставив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження (т.2 а.с.4-24).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2023 представнику цивільного відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна» поновлено строк на апеляційне оскарження вироку Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.03.2022 та відкрито апеляційне провадження за його скаргою (т.2 а.с.39-40).

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна» - ОСОБА_8 , не оскаржуючи вирок у частині призначення покарання обвинуваченому, просить вирок суду змінити в частині задоволення позовних вимог до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та постановити ухвалу про закриття провадження в справі в частині пред`явленого цивільного позову до ПрАТ «СК «Євроінс Україна».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано таке:

- договором, укладеним 16.04.2021 між страховою компанією та ОСОБА_9 , встановлений розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілої особи, на рівні 260000 грн., тому суд безпідставно стягнув на користь цивільних позивачів 331999 грн. 98 коп., що перевищує ліміт відповідальності страховика;

- відсутні підстави для задоволення позову, оскільки цивільні позивачі ОСОБА_10 (мати загиблого) та ОСОБА_12 (батько загиблого) не надали суду доказів перебування на утриманні загиблого сина і що частка доходу сина була основним та постійним джерелом їх існування. Вказував, що спільне проживання з потерпілою особою за однією адресою не є обов`язковою умовою для визнання факту утримання батьків пенсійного віку потерпілою особою (також особою, якій встановлена інвалідність третьої групи);

- виплата шкоди, завданої смертю потерпілого, у вигляді одноразової виплати є правом страховика, а не обов`язком, тобто за відсутності письмової згоди страхової компанії на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у вигляді одноразової виплати, суд зобов`язаний був ухвалити рішення про здійснення щомісячних нарахувань особам, які мають право на таке відшкодування;

- цивільні позивачі не звертались до страховика в порядку ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ні з повідомленнями про настання події, яка може бути визнана страховим випадком, а ні з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю потерпілої особи, з відповідними додатками. Страховиком не приймалось будь-яке рішення щодо страхових виплат за вказаним договором, тому права позивачів на момент звернення до суду не порушені страховою компанією, позов заявлений передчасно.

Позиції учасників судового розгляду

03 травня 2023 року в судовому засіданні апеляційної інстанції прийняли участь прокурор ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу частково, зокрема в частині стягнення шкоди в межах страхової суми у розмірі 260000грн.

Цивільні позивачі в судове засідання не прибули, у запереченнях на апеляційну скаргу просили суд проводити апеляційний розгляд справи без їх участі, відхилити апеляційну скаргу, а вирок суду - залишити без змін. Свої заперечення на апеляційну скаргу обґрунтували тим, що судом першої інстанції розмір моральної шкоди визначено вірно з урахуванням норм матеріального права. Зазначали, що судом враховано, що скоєним кримінальним правопорушенням вони як цивільні позивачі, втративши близьку особу, понесли моральну та матеріальну шкоду, яка повинна бути відшкодована. Для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим, на що вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к (т.2 а.с.63-76).

Представник цивільного відповідача ПрАТ «СТ «Євроінс Україна» та обвинувачений ОСОБА_9 , будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином, участі в судовому засіданні не прийняли, про причини не прибуття не повідомили, з клопотаннями про відкладення судового засідання не звертались, що з огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, відповідає фактичним обставинам справи, які ніким не оспорюються.

Враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК України, вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.04.2021 переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна» про невірне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом приписів ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України перебачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Ці вимоги закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримані не в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_12 з метою відшкодування заподіяної ним внаслідок учинення ОСОБА_14 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, матеріальної та моральної шкоди звернулись з цивільним позовом до ПрАТ «СК «Євроінс Україна», з яким ОСОБА_14 16.04.2021 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т.1 а.с.37-42).

Позивачі, посилаючись на положення ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі -Закон №1961-IV), просили суд стягнути із страхової компанії на користь кожного позивача:

-шкоду у звязку зі смертю фізичної особи у розмірі 216000 грн.;

-моральну шкоду у розмірі 72000 грн.

Розмір шкоди позивачі визначили на підставі:

- п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV (шкода у звязку зі смертю фізичної особи) 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (6000 х 36);

- п.27.3 ст.27 Закону №1961-IV (моральна шкода) 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (6000 х 12).

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що страхова сума виплачується на одного потерпілого за шкоду, завдану його життю, незалежно від кількості його спадкоємців, тому за шкоду, завдану життю ОСОБА_13 , має бути виплачена страхова сума в розмірі 260000 грн (ліміт відповідальності), одна на всіх позивачів. Моральна шкода розрахована у відповідності до п.27.3 ст.27 Закону №1961-IV на всіх у рівних частках.

Позивачі не оскаржували вирок суду до суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2021 року між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та ОСОБА_9 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/5489601. Забезпеченим транспортним засобом за полісом страхування № АР/5489601 виступив автомобіль «Mercedes-Benz Atego 815», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Строк дії договору з 17.04.2021 по 16.04.2022. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 260000 грн (т.1 а.с.149).

Дорожня транспортна пригода сталася 29.04.2021, тобто під час дії вказаного договору.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-

і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У ст.3 Закону №1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

За положеннями ст.6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик

у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.23 Закону №1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Суд першої інстанції, встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 , який здійснював експлуатацію джерела підвищеної безпеки, була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», а дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 29 квітня 2021 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_13 , є страховим випадком, обґрунтовано вважав, що страховик зобов`язаний відшкодувати позивачам шкоду, заподіяну внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Щодо доводів апелянта про стягнення коштів понад ліміту відповідальності страховика

За полісом №АР/5489601 страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 260000 грн (т.1 а.с.149).

Судом першої інстанції стягнуто на користь трьох цивільних позивачів шкоду у зв`язку зі смертю ОСОБА_13 в сумі 260000 грн., а саме: по 86666,66 грн. кожному, тобто в межах страхової суми. Разом з тим, судом стягнуто на користь позивачів компенсація за моральну шкоду у розмірі 72000 грн, а саме по 24000 грн на кожного.

Таким чином, судом стягнуто з страхової компанії на користь позивачів всього 332000 грн. (по 110666,67 грн на кожного).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував приписи пункту 9.4 ст.9, п.22.1 ст.22, ст.23 та п. 36.1 ст. 36 Закону № 1961-IV, а також висновок Верховного Суду у постанові від 17.07.2019 року у справі № 556/1514/16-ц щодо застосування цих приписів, який також узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №477/874/19.

Так, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (ст.23 Закону № 1961-IV).

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування (п.9.4 ст.9 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (п.9.1 ст.9 Закону № 1961-IV).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (абз.1 п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV).

Стаття 27 Закону № 1961-IV встановлює, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого включає в себе: шкоду, завдану смертю потерпілого, утриманцям на підставі п.27.2; моральну шкоду на підставі п.27.3 і витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника на підставі п.27.4.

Позивачами заявлені вимоги на підставі п.27.2 та п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV).

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV).

Положення цього Закону не вимагають від заявника доказувати страховику розмір моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Завдання моральної шкоди презюмується законодавцем внаслідок самого факту настання смерті через ДТП.

Страховик (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (абз.1 п.36.1 ст.36 Закону № 1961-IV).

За сталою позицією Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (п.35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (п.96)).

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково розрахував розмір відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, у загальному розмірі 332000 грн. (260000+72000), в той час як у страховому полісі страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, визначена на рівні 260000 грн (т.1 а.с.149).

Відтак, суд першої інстанції стягнув зі страховика відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та моральної шкоди, загальний розмір якої перевищив страхову суму, визначену у полісі. Суд не врахував, що обсяг відповідальності страховика обмежений для шкоди, завданої страхувальником життю та здоров`ю потеплілої особи, страховою сумою, яка становила 260000 грн. Апеляційний суд вважає, що у межах цієї суми, згідно з позовними вимогами зі страховика слід стягнути на користь позивачів відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у загальному розмірі 260000 грн., з яких відшкодування:

- шкоди, заподіяної смертю потерпілого, за п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV у розмірі 216000грн., тобто по 72000 грн на кожного позивача;

- моральної шкоди за п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV у розмірі 44000 грн., тобто по 14666,67грн. на кожного позивача.

При визначені розміру суми відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілого, колегією суддів враховані позовні вимоги позивачів та положення п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX.

У позовній заяві позивачі просили стягнути зі страхової компанії на користь кожного шкоду у зв`язку із смертю фізичної особи у розмірі 216000 грн., що відповідно до п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV є нижчою межею загального розміру страхового відшкодування.

Так, за положеннями п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. На день настання страхового випадку (29.04.2021) статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX встановлено розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на рівні 6000 грн. Отже, загальний розмір страхового відшкодування за п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV становить 216000 грн. (6000 х 36). Враховуючи, що позивачів троє, тому вказана сума поділяється на три: 216000 :3 =72000 грн.

При визначені розміру відшкодування за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, колегією суддів враховані позовні вимоги позивачів, положення п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX та розмір страхової суми, визначеної у страховому полісі.

У позовній заяві позивачі просили стягнути зі страхової компанії на користь кожного моральну шкоду у розмірі 72000 грн., що є загальним розміром такого страхового відшкодування відповідно до положень п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV.

Так, в сенсі п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Враховуючи положення ст.8 Закону № 1082-IX, загальний розмір відшкодування моральної шкоди за п.27.3 ст.27 Закону № 1961-IV становить 72000 грн. (6000х12).

Разом з цим, колегія суддів враховує положення п.9.4 ст.9, п.22.1 ст.22, ст.23 та п.36.1 ст. 36 Закону № 1961-IV та висновок Верховного Суду у постанові від 17.07.2019 року у справі № 556/1514/16-ц щодо застосування цих приписів, а саме: розмір усіх страхових відшкодувань за шкоду, завдану життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму.

З огляду на те, що страхова сума, встановлена у полісі №АР/5489601, на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, визначена на рівні 260000 грн, розмір відшкодування позивачам моральної шкоди підлягає визначенню у межах залишку страхової суми. Відтак, враховуючи, що відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілого за п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV, стягується у розмірі 216000 грн. (по 72000 грн на кожного позивача), то залишок страхової суми становить 44000 грн. (260000 - 216000). Тому в межах залишку страхової суми на користь позивачів підлягає стягненню з відповідача відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 44000 грн, тобто по 14 666,67 грн. кожному (44000:3).

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги щодо перевищення ліміту відповідальності страховика знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо доводів про відсутність підстав для стягнення відшкодування за п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV

Слід звернути увагу, що апелянт, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, вказує лише щодо позивачів: ОСОБА_12 (батька загиблого) та ОСОБА_10 (мати загиблого), у відношенні доньки загиблого ОСОБА_11 скарга не містить будь-яких доводів.

З огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України вирок суду переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів в оцінці наявності підстав для відшкодування страховою компанією шкоди, завданої смертю ОСОБА_13 , застосовує системний аналіз норм Закону України № 1961-IV, ЦК України та СК України.

Пунктом 27.2 ст.27 Закону України № 1961-IV передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме ст.1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 (загиблий у ДТП) до смерті проживав разом з батьками ОСОБА_10 (мати) та ОСОБА_12 (батько) за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.46 т.1).

ОСОБА_13 мав інвалідність 3 групи по загальному захворюванню та по день смерті працював у ТОВ «НЕСС СЕРВІС» на посаді електромонтер з обслуговування електроустаткування електростанцій (т.1 а.с.44,47).

Доходи ОСОБА_13 складались з:

- пенсії по інвалідності (з листопада 2020 року по квітень 2021 року у загальному розмірі 12800грн - а.с.45 т.1);

- заробітної плати у ТОВ «НЕСС СЕРВІС» за період з червня 2020 року по травень 2021 року у загальному розмірі 157077,63 грн. (а.с.47 т.1).

Отже, середньомісячний дохід ОСОБА_13 з урахуванням заробітної плати та пенсії, які він отримував, становив 13665,86 грн., виходячи з такого розрахунку:

- 12800+69195,70=81995,17 (з яких: 12800 - розмір пенсії отриманої за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року; 69195,70 - розмір заробітної плати отриманої за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року);

- 81995,17 : 6 = 13665,86 (з яких: 81995,17 - сукупний розмір пенсії та заробітної плати за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року; 6 - кількість місяців у періоді з листопада 2020 року по квітень 2021 року).

Батьки загиблого ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є пенсіонерами, тобто непрацездатними особами в силу віку (а.с.52-57 т.1).

В контексті положень ст.1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні потерпілого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20-ц.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (пп.«г» п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_10 (1955 р.н.), яка є особою похилого віку, визнано потерпілою після смерті її сина ОСОБА_13 , тому вона має право на страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності матеріальної шкоди, заподіяної життю і здоров`ю, та в межах страхового полісу. Батько загиблого ОСОБА_12 (1952 р.н.) також є особою похилого віку. Донька ОСОБА_11 визнана потерпілою, продовжує навчання з 01.09.2020 по 30.06.2024 (т.1 а.с.51).

На день смерті сина батьки мали право на одержання від нього утримання. Враховуючи розмір доходу загиблого, його допомога для позивачів була основним і постійним джерелом їх існування.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення шкоди, завданої смертю під час ДТП, оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в розумінні вимог ст.1200 ЦК України мали право та одержували від сина утримання. Тому доводи скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження. Так само і ОСОБА_11 має право на таке відшкодування від страхової компанії.

Щодо доводів апелянта про стягнення відшкодування у вигляді одноразової виплати

За положеннями ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Відповідно до п.27.5 Закону № 1961-IV відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Отже, вказаною нормою дійсно передбачено право страховика, а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.

Разом з тим, відповідно до абз.2 ч.1 ст.1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення страхового відшкодування у вигляді одноразової виплати з огляду на похилий вік батьків (у 2023 році мати виповнилось 68 років, батьку виповниться 71 рік), а щодо доньки загиблого, то суд виходить із найкращого забезпечення дитини, особливий захист якої передбачено Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства» й унеможливлює порушення майнового права дитини, тобто враховано обставини, які мають істотне значення, що узгоджується з абз.2 ч.1 ст.1202 ЦК України.

Щодо доводів апелянта про необхідність попереднього звернення позивачів до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування

Встановлено, що позивачі не звертались у відповідності до вимог ст. 35 Закону №1961-IV до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» із заявою про виплату їм страхового відшкодування у зв`язку із загибеллю ОСОБА_13 у ДТП.

Положеннями ст.35 Закону №1961-IV регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Визначений Законом №1961-IV порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої ДТП, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону №1961-IV у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі ст.ст.15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена ст. 35 Закону №1961-IV. Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п.36.1. ст.36 Закону №1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст.128 КПК України.

Отже, страхова компанія приймає таке рішення про здійснення відшкодування також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядається в судовому порядку.

У межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі не звернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону № 1961-IV, не є обов`язковим.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

За змістом ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовольнити частково, вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити, зменшивши розмір страхового відшкодування до страхової суми, зазначеної у полісі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2022 року стосовно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення коштів з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 змінити.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (вул.Велика Васильківська,102, м.Київ, 03150, ) на користь ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ):

- шкоду, у звязку зі смертю ОСОБА_13 , в розмірі 72000 грн. (сімдесят дві тисячі гривень);

- моральну шкоду в розмірі 14666,67 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот шістдесят шість гривень шістдесят сім копійок).

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (вул.Велика Васильківська,102, м.Київ, 03150, ) на користь ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 ):

- шкоду, у звязку зі смертю ОСОБА_13 , в розмірі 72000 грн. (сімдесят дві тисячі гривень);

- моральну шкоду в розмірі 14666,67 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот шістдесят шість гривень шістдесят сім копійок).

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (вул.Велика Васильківська,102, м.Київ, 03150, ) на користь ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ):

- шкоду, у звязку зі смертю ОСОБА_13 , в розмірі 72000 грн. (сімдесят дві тисячі гривень);

- моральну шкоду в розмірі 14666,67 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот шістдесят шість гривень шістдесят сім копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4