У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000011, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2023 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Грибоносове Доманівського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_8 ,

потерпіла ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ст. 126-1 КК України призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав його невідповідності ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

На думку апелянта, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд, хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин його вчинення, об`єктивно не оцінив відомості про особу обвинуваченого. Зокрема, судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 тричі судимий за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством. Тим більш, всі попередні кримінальні правопорушення ним скоєно стосовно своєї співмешканки ОСОБА_9 , стосовно якої ж ним повторно скоєно кримінальне правопорушення і за оскаржуваним вироком.

Звертає увагу суду на те, що будучи востаннє судимим 18.02.2021 р. Южноукраїнським міським судом Миколаївської області за ст. 126-1 КК України, нове кримінальне правопорушення, передбачене тією ж статтею КК України, у даному кримінальному провадженні, він вчинив протягом менше ніж через 6 місяців з моменту засудження, у період з 23.08.2021 р. по 08.01.2022 р.

Апелянт вважає, що обставина, яка визнана судом такою, що пом`якшує покарання, а відповідно й врахована при призначенні покарання, не підтверджена матеріалами провадження й не вмотивована у вироку. Натомість, матеріали справи доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, ОСОБА_6 продовжив вчиняти кримінальні правопорушення стосовно потерпілої.

При цьому, неодноразове притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за вчинення насильства відносно потерпілої, також вказує на відсутність щирого каяття обвинуваченого.

Крім того безпідставним є і визнання обставиною такою, що пом`якшує покарання визнання своєї вини обвинуваченим, оскільки це є лише елементом щирого каяття, і в даному випадку свідчить лише про намагання обвинуваченого уникнути справедливого покарання.

Також не погоджується із рішенням суду про врахування позиції потерпілої при призначенні покарання з огляду на те, що остання упродовж багатьох років є жертвою домашнього насильства з боку обвинуваченого і ї позиція не може бути об`єктивною, а навпаки може свідчити про намагання убезпечити інші прояви насильства з боку ОСОБА_6 у майбутньому.

Наголошує на тому, що до обвинуваченого раніше двічі застосовувались покарання у виді громадських робіт та більш суворе у виді арешту, однак заходи примусу застосовані до останнього виявилися недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Водночас, за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт за вироком Доманівського районного суду Миколаївської області від 13.09.2019 р. ОСОБА_6 був засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

З урахуваннями викладеного, вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ст. 126-1 КК України у виді 240 годин громадських робіт не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Воно не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі через м`якість.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

23.08.2021 р. ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_9 дії психологічного насильства, що проявилося у словесних образах потерпілої нецензурними словами, шарпанні її за верхній одяг.

17.10.2021 р. ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого проживання за вказаною адресою повторно вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_9 дії психологічного насильства, що проявилося у словесних образах потерпілої нецензурними словами, шарпанні її за верхній одяг.

Крім цього, 08.01.2022 р. ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, на ґрунті особистих неприязних відносин, провокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_9 психологічне насильство у вигляді словесних образ і приниження гідності останньої.

Отже, вказаними насильницькими діями ОСОБА_6 заподіяв своїй співмешканці ОСОБА_9 систематичні психологічні страждання.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який на «Д» обліку в лікаря-психіатра не перебуває, на обліку у лікаря-нарколога перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, працює по найму у приватних осіб, раніше судимий. Визнав обставинами, які пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, а також участь ОСОБА_6 з 12.03.2015 р. в антитерористичній операції на Сході країни. Обставин, які обтяжують покарання не встановив.

Також судом врахованопозицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, думку потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого, оскільки пробачила його, а також думку його захисника, який просив про призначення покарання у виді громадських робіт.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення скарги потерпілого, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Обставини обвинуваченим ОСОБА_6 не заперечувались, досліджувались за згодою учасників судового провадження, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ст. 126-1 КК України вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до нетяжких злочинів, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, скарг від односельчан до сільської ради на нього не надходило. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_6 повністю визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України та підтвердив обставини вчинення правопорушення, які викладено в обвинувальному акті, вказавши, що всі обставини було встановлено правильно і він визнає їх повністю. При цьому, з огляду на встановленні в судовому засіданні обставини кримінального провадження, прокурор, у суді першої інстанції, вважав за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт. Потерпіла із запропонованим прокурором покаранням погодилась, зазначивши, що пробачила обвинуваченого та просила суворо його не карати.

Апеляційний суд вважає, що, при призначенні покарання, судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, а також думку прокурора та потерпілої щодо виду і міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядну роль кари як мети покарання, а також незмінну позицію потерпілої з приводу призначення покарання, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати його занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт, не вбачається.

Окремій увазі заслуговують ті обставини, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р., прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, прокурор уповноважений, серед іншого, підтримувати державне обвинувачення в суді, оскаржувати судові рішення, здійснювати інші повноваження.

За такого, суд першої інстанції, вислухавши позицію прокурора як представника інтересів держави, який є самостійним у своїй процесуальній діяльності, наділений відповідними повноваженнями, із врахуванням виду та розміру покарання запропонованого прокурором процесуальним керівником по вказаним кримінальним провадженням, призначив обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання у виді громадських робіт.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність та справедливості обраного ОСОБА_6 заходу примусу, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3