ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 504/317/21

провадження № 51-753 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року стосовно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця смт Лиманське Роздільнянського

району Одеської області, який проживає за

адресою:

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року, залишеним без зміни ухвалою Одеської області від 19 грудня 2022 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, обіймаючи посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лиманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, будучи службовою особою, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою власного незаконного збагачення, 31 липня 2020 року приблизно о 15:30, знаходячись на автомобільній стоянці гіпермаркету «Ашан» в с. Фонтанка Лиманського району Одеської області, одержав від ОСОБА_8 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 1 100 доларів США, що за курсом НБУ становило 30 460 грн, та 11 000 грн за здійснення впливу на слідчого суддю Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_9 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, щодо прийняття ним у кримінальному провадженні № 0000768 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, рішення про обрання стосовно ОСОБА_10 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, який є рідним братом ОСОБА_8 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції:

- надав неправильну оцінку доказам та безпідставно визнав його підзахисного винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України;

- неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України, оскільки не доведено наміру впливу на слідчого суддю та можливостей здійснити такий вплив;

- призначив ОСОБА_7 надмірно суворе покарання.

Крім того, посилається на те, що суд апеляційної інстанції:

- безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів;

- провів апеляційний розгляд, не дотримуючись вимог кримінального процесуального законодавства, а саме не надав можливості стороні захисту виступити на підтримання доводів апеляційної скарги, а відразу перейшов до судових дебатів;

- належним чином не перевірив та не спростував доводів його апеляційної скарги й постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали доводи касаційної скарги, просили її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржувані судові рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданій касаційній скарзі захисник ставить питання про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке, на його думку, призвело до безпідставного засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Проте зазначені доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому суд першої інстанції врахував, зокрема, показання:

- свідка ОСОБА_8 про те, що 29 липня 2020 року він приїхав додому в с. Нова-Дофінівка, де побачив працівників поліції, обвинуваченого та свого брата в кайданках. Від працівників поліції він дізнався, що його брата ОСОБА_10 затримано. Обвинувачений повідомив йому, що він є головним. По приїзду до відділу поліції, що у с. Чабанка, в кабінеті та на вулиці він спілкувався з обвинуваченим - ОСОБА_11 , який йому повідомив, що брат під слідством, і йому дадуть шість років. Також ОСОБА_11 сказав йому, щоб він не переймався, оскільки всі питання можуть бути вирішені, проте це буде коштувати певних грошей. В подальшому ОСОБА_11 до когось подзвонив і передав йому листок із написом прізвища судді, що буде вирішувати питання його брата, та сказав, що завтра необхідно буде передати грошові кошти у сумі 1 500 доларів США людині, яка вказана в записці. Мова йшла про обрання його братові запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Потім обвинувачений повідомив, що грошові кошти слід передати йому. Він займався пошуком коштів, на роботі йому порадив «прораб» звернутися до ДБР, що він і зробив. У ДБР він написав заяву про вчинення кримінального правопорушення, потім йому надали необхідні кошти - 1 100 доларів США та 11 000 грн. 31 липня 2020 приблизно в другій половині дня він зустрівся з обвинуваченим біля магазину «Ашан», певний час спілкувались, а потім передав останньому грошові кошти, поклавши їх у папку обвинуваченого;

- свідка ОСОБА_12 про те, що в липні-серпні 2020 року він був призначений старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_10 за вчинення грабежу, готував клопотання про тримання останнього під вартою. Для погодження клопотання до нього приходила слідча ОСОБА_13 , він підписав його. Клопотання подали до суду приблизно о 10:00-11:00 год, розглядалось суддею «Жовтан». В подальшому він дізнався, що ОСОБА_14 було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та по цій справі затримано працівника поліції за підозрою в отриманні хабаря;

- свідка ОСОБА_15 про те, що в кінці липня 2020 року він обіймав посаду начальника слідчого відділення Лиманського ВП ГУНП у Одеській області. Після добового чергування йому зателефонувала слідча відділу поліції ОСОБА_16 та доповіла про обставини вчинення грабежу. Особу, підозрювану у вчиненні грабежу, було затримано в порядку ст. 208 КПК України та внесено клопотання про тримання під вартою. Він контролював хід розслідування у цій справі. В подальшому він дізнався, що обвинувачений, який перебував на посаді оперуповноваженого, був затриманий у даній справі через отримання хабаря. Також зазначив, що від обвинуваченого йому не надходило будь-яких пропозиції з приводу вирішення питань щодо кримінального провадження по грабежу;

- свідка ОСОБА_13 про те, що в кінці липня 2020 року вона обіймала посаду слідчого СВ Лиманського ВП ГУНП у Одеській області. Під час чергування надійшло повідомлення про вчинення грабежу. Вона як слідчий для встановлення обставин кримінального правопорушення виїхала на місце події, куди також приїхав обвинувачений, який був на посаді оперуповноваженого. Було встановлено особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення - ОСОБА_17 , який в подальшому набув статус підозрюваного. Стосовно ОСОБА_17 нею було скеровано клопотання до суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також зазначила про те, що обвинувачений у кримінальному провадженні процесуальних документів не складав і не виконував доручення слідчого, проте надсилав їй засобами мобільного зв`язку документи, що стосуються підозрюваного, та цікавився у неї чи є у підозрюваного ОСОБА_10 можливість вийти під домашній арешт. В подальшому вона дізналася, що обвинуваченого було затримано у зв`язку із цими подіями;

- свідка ОСОБА_9 про те, що він працює на посаді судді Комінтернівського районного суду Одеської області, здійснював розгляд клопотання про застосування стосовно ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказав також, що жодного впливу на нього з приводу розгляду цього клопотання не було та не могло бути;

а також дані, що містяться у:

- заяві ОСОБА_8 від 30 липня 2020 року про притягнення до відповідальності працівника Лиманського ВП на ім`я ОСОБА_11 , який вимагає у нього грошові кошти у сумі 1 500 доларів США за не притягнення його брата до кримінальної відповідальності;

- протоколі огляду та вручення грошових коштів від 31 липня 2020 року, згідно з яким було оглянуто, помічено та вручено ОСОБА_8 грошові кошти в загальній сумі 1 100 доларів США та 11 000 грн;

- протоколі огляду місця події від 31 липня 2020 року, згідно з яким на автостоянці ТЦ «Рів`ера» в с. Фонтанка Лиманського району Одеської область було затримано оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , на землі біля якого було виявлено та вилучено зошит формату A4 із грошовими коштами купюрами по 500 гривень та по 100 доларів США із ознаками слідів світіння невідомої рідини зеленого кольору;

- протоколі освідування особи від 31 липня 2020 року, згідно з яким було вилучено серветки із змивами долонь лівої та правої рук ОСОБА_7 , два мобільних телефона «Xiaomi REDMI NOTE 7», два флешнакопичувача, дванадцять сімкарток різних операторів мобільного зв`язку, шість карток пам`яті різного об`єму, жорсткий диск марки «Kingstone», картку «Приват банк», посвідчення працівника поліції на ім`я ОСОБА_7 ;

- висновку експерта № 20-5073 криміналістичної експертизи спеціальних хімічних речовин, відповідно до якого на наданих на дослідження грошових коштах загальною сумою 11 000 грн та 1 100 доларів США, зошиті у твердій обкладинці, серветках зі змивами з долонь правої та лівої рук ОСОБА_7 виявлено спецбарвник - люмінесцентний порошок та сліди спецбарвника (люмінесцентного порошку), які мають спільну родову приналежність між собою та з люмінесцентним порошком;

- протоколі огляду речей від 18 листопада 2020 року, а саме телефону, що належить ОСОБА_7 , в якому виявлено в месенджері «Viber», в меню « ОСОБА_18 » інформації щодо його спілкування із контактами « ОСОБА_19 » із фотографією абонента з номером мобільного телефону НОМЕР_1 та « ОСОБА_13 Св» із фотографією абонента з номером мобільного телефону НОМЕР_2 ;

- протоколі огляду від 27 листопада 2020 року, згідно з яким оглянуто записи з камер відеоспостереження, що розміщені ззовні автомийного комплексу, всередині поблизу магазину «Ашан» та біля бокового входу ТРЦ «Рів`єра», які направлені на паркувальний майданчик ТРЦ «Рів`єра» за адресою: АДРЕСА_2 , де зафіксовано переміщення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за 31 липня 2020 року;

- відеозаписах з камер відеоспостереження ТРЦ «Рив`єра» за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Фонтанка, Південна дорога, 101-А, за період часу з 14:20 до 15:20 год 31 липня 2020 року;

- протоколі за результатами проведення негласної слідчої дії - аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_7 від 15 жовтня 2020 року, згідно з яким зафіксовано обставини зустрічі, розмови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та надання останнім ОСОБА_7 грошових коштів 31 липня 2020 року;

- протоколі за результатами проведення негласної слідчої дії - контролю за вчиненням злочину шляхом спеціального слідчого експерименту від 31 липня 2020 року, в якому відтворено обставини події 31 липня 2020 року за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їхнє спілкування, в тому числі засобами мобільного зв`язку, пересування у просторі та обставини передання ОСОБА_8 . ОСОБА_7 грошових коштів;

- наказі № 910 о/с від 13 липня 2020 року про призначення майора поліції ОСОБА_7 на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лиманського відділу поліції ГУНП в Одеській області.

Суд першої інстанції також проаналізував надані в судовому засіданні показання ОСОБА_7 і дав їм належну оцінку, співставивши їх із сукупністю інших досліджених доказів.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з матеріалами кримінального провадження та технічним записом судових засідань під час судового розгляду в суді першої інстанції учасникам процесу, в тому числі й стороні захисту, було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.

З огляду на вищезазначене Суд уважає, що розгляд даного кримінального провадження здійснювався з дотриманням вимог ст. 22 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні доведена поза розумним сумнівом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, детально дослідивши зібрані у справі докази, встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дії ОСОБА_20 за ч. 2 ст. 369-2 КК України, то Суд уважає за необхідне зазначити таке.

Так, ч. 2 ст. 369-2 КК України (у редакції Закону на час вчинення злочину) передбачено кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання такої вигоди.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст. 369-2 КК України, може бути будь-яка особа, яка в уяві того, хто здійснює підкуп, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК України, характеризується вчиненням діянь стосовно неправомірної вигоди, зокрема, одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

При одержанні неправомірної вигоди цей злочин буде закінченим з моменту передачі такої вигоди (хоча б її частини) особі, яка має вчинити вплив на того, хто уповноважений на виконання функцій держави.

Крім того, відповідно до висновку, викладеному в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справа № 554/5090/16-к, диспозиція ч. 2 ст. 369-2 КК Українитекстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, поняттям впливу охоплюється в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо. Законодавець жодним чином не обмежує зміст поняття «вплив» лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним зі способів вчинення цього злочину. Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою або обіцяє здійснити такий вплив.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до наказу № 910 о/с від 13 липня 2020 року майора поліції ОСОБА_7 призначено на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лиманського відділу поліції ГУНП в Одеській області, тобто ОСОБА_7 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України. Активні дії ОСОБА_7 полягали в тому, що він запевняв ОСОБА_8 в тому, що він може вплинути на начальника слідчого підрозділу, на суддю та будь-якого іншого співробітника, здійснював збір документів і направляв їх контакту « ОСОБА_13 Св», а тому вчинені ним дії створили уяву у ОСОБА_8 про можливість впливу ОСОБА_7 на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Зазначені обставини свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України, та відхиляє твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не мав можливостей здійснити вплив на слідчого суддю.

Доводи касаційної скарги сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання Суд також уважає неспроможними.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений диспозицією ч. 2 ст. 369-2 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також дані про особу винного, зокрема, те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання та за попереднім місцем роботи.

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України, це покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових кримінальних правопорушень, підстав уважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначається у касаційній скарзі захисника, не вбачається.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, в тому числі й за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в ній вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

За результатами перегляду вироку суду першої інстанції суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, належним чином умотивувавши свої висновки.

Що стосується тверджень захисника у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, то Суд зазначає про таке.

Так, ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Відповідно до технічного запису судового засідання від 19 грудня 2022 року, час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання захисника про повторне дослідження доказів та, з`ясувавши позицію учасників процесу, відмовив у його задоволенні через відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, навівши відповідне обґрунтування.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не порушив вимог щодо безпосередності дослідження доказів.

Разом із цим Суд зважає на доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався порядку апеляційного розгляду, визначеного ч. 3 ст. 405 КПК України, а саме не надав можливості стороні захисту висловити свої пояснення на підтримання доводів апеляційної скарги, а одразу перейшов до судових дебатів. Проте у касаційній скарзі захисник не навів обґрунтувань, яким чином недотримання апеляційним судом вищевказаних вимог кримінального процесуального закону порушило його права чи права його підзахисного, в тому числі й право на захист, а також яким чином це впливає на правильність прийнятого рішення.

Крім того, відповідно до технічного запису судового засідання від 19 грудня 2022 року, сторона захисту, не будучи обмеженою у часі, під час свого виступу у судових дебатах надала свої пояснення на підтримання доводів поданої апеляційної скарги.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3