Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 489/31/19
Провадження № 1-кп/490/10/2020
У Х В А Л А

20 лютого 2023 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4 /в режимі відеоконференції/

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження № 0002923 про обвинувачення

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, має право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Прокурор просив про продовження строку раніше обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, спираючись про те, що ризики, які були враховані під час обрання цього запобіжного заходу, наразі не усунуті та не зменшились.

2 Обвинувачений під час судового розгляду проти задоволення клопотання прокурора заперечував.

Зокрема, вказував, що матеріали справи наразі не містять відомостей, що дозволили б прийти до висновку про те, що висунута йому підозра є обґрунтованою.

Далі, вкотре нагадав, що одразу після виявлення факту поранення його "дружини" ОСОБА_6 не вжив заходів щодо зникнення, але навпаки - викликав поліцію та "Швидку медичну допомогу"; далі він також не вживав жодних заходів щодо зникнення, навпаки, залишався на місці пригоди та надавав усі необхідні пояснення. На думку обвинуваченого таке, на відміну від голослівних тверджень прокурора про ніби наявність в нього бажання переховуватись від суду, доводить, що ухилятись від суду він ніколи не бажав та, тим більше, не бажає на теперішній час.

Обвинувачений також вказував, що "втомився" від перебування під вартою та хід справи вважає "знущанням" над ним.

Спираючись про таке, просив змінити обраний відносно нього запобіжний захід на домашній арешт.

3. Захисник під час судового розгляду також просила змінити обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування такого підтримала доводи обвинуваченого, а також зазначила, що строк його перебування під вартою наразі не є розумним.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

1. Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину за таких обставин

22 липня 2018 року приблизно о 04:30 годині, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту наніс своїй співмешканці ОСОБА_6 не менше чотирьох ударів ножем в область грудної клітки, внаслідок чого сталась її смерть.

Ці дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковані за частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України - як умисне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

2. В межах цього кримінального провадження за підозрою у вчинення вказаного злочину 22 липня 2018 року обвинувачений був затриманий.

2.1. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2018 року відносно ОСОБА_4 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Подальшими ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду міста Миколаєва під час досудового розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою продовжувався неодноразово, востаннє - до 16 січня 2019 року.

2.2. Подальшими ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва, залишеними без змін відповідними ухвалами судів апеляційної інстанції, строк тримання обвинуваченого під вартою продовжувався неодноразово, востаннє - 23 грудня 2022 року - до 21 лютого 2023 року включно.

3. Строк тримання обвинуваченого під вартою наразі становить 04 роки 06 місяців 29 днів.

4. Протягом періоду з січня 2019 року до теперішнього часу суд, за клопотанням обвинуваченого, двічі в повному обсязі дослідив надані сторонами докази та за клопотанням обвинуваченого наразі дослідив ці самі докази втретє.

4.1. Під час чергового дослідження доказів суд дослідив усі надані сторонами документи, повторно заслухав роз`яснення експерта щодо наданого ним висновку, допитав усіх запропонованих сторонами свідків та дослідив наявні речові докази.

4.2. Протягом судового розгляду кримінального провадження, зокрема, встановлено, що:

-в межах цього кримінального провадження був проведений слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_7 . Проте, обвинуваченому взяти участь у цьому слідчому експерименті не пропонувалось та участі у цьому слідчому експерименті він не брав;

-під час огляду трупа ОСОБА_6 у приміщенні Миколаївського обласного бюро Судово-медичної експертизи були вилучені "гамаші" /жіночі штани/ та бюстгальтер ОСОБА_6 , які були на ній в момент спроби надати їй медичну допомогу. Проте, ці предмети суду для дослідження наданими не були та з повідомлення прокурора вбачається, що наразі вони втрачені.

4.3. Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений свою вину у вчиненні злочинів не визнає, стверджуючи, що його причетність до обставин смерті ОСОБА_6 обмежується лише спробою врятувати її життя.

При цьому показовим є те, що лише під час судового засідання 20 липня 2022 року, тобто - майже через чотири роки - висловив жаль із приводу смерті ОСОБА_6 (з якою він був у цивільному шлюбі протягом усього його дорослого життя).

В той же час, він підтвердив ту обставину, що є освіченим про обставини її поховання.

4.4. Наразі матеріали кримінального провадження являють собою майже 5 томів справи та 4 томи наглядового провадження /листування із приводу доцільності перебування обвинуваченого під вартою/.

Показовим також є те, що з 5 томів кримінального провадження:

-33 аркуші становить обвинувальний акт та додані до нього документи;

-22 аркуші - матеріали щодо визначення складу суду для початку судового розгляду;

-6 аркушів - матеріали щодо підготовчого провадження у суді;

-336 аркушів - докази у справі;

-33 аркуші - журнали судових засідань.

Решта матеріалів же майже 4 томи - знов займає листування із приводу доцільності перебування обвинуваченого під вартою.

5. Наразі ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2021 року у справі призначена додаткова судово-медична експертиза, проведення якої доручене експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичних експертиз, та судом вжиті заходи щодо організації проведення цієї експертизи.

Відповідно до наявних в суді відомостей, наразі ця експертиза перебуває на виконанні, її виконання є ускладненим особливостями організації роботи в умовах збройної агресії Російської Федерації.

Оскільки усі інші дії, необхідні для розгляду цього кримінального провадження, наразі є вчиненими, до отримання висновків вказаної експертизи у судовому засіданні оголошена перерва.

6. Під час судового розгляду кримінального провадження поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 була такою.

6.1. Він неодноразово демонстрував відсутність зацікавленості у доведенні своєї невинуватості та наполегливо створював організаційні перешкоди для руху кримінального провадження.

Зокрема, він:

-будучи громадянином України та незважаючи на обставини перебігу процесу у справі, стверджує про свою нездатність брати участь у судових засіданнях без участі перекладача з української мови на російську та отримання перекладу процесуальних документів у справі з української мови на російську. До того ж, він використовує складнощі з організацією перекладу для спроби тверджень про порушення його прав;

-29 листопада 2019 року подавав безпідставну заяву про відвід головуючому у справі;

-наполягав на повторному вчиненні судом дій, що вже були вчиненими, водночас не вчиняючи жодних дій щодо отримання нових фактичних даних про фактичні обставини кримінального провадження;

-заявляв про своє небажання брати участь у судових засіданнях;

-порушував порядок судового засідання, в зв`язку із чим головуючим йому робились зауваження та він попереджався про те, що у разі продовження такої поведінки буде видалений з зали судового засідання на весь період розгляду справи;

-наполегливо намагався вдаватись до дій, які за своїм змістом вочевидь не є здатними призвести до встановлення фактичних обставин кримінального провадження, як то - до з`ясування дій лікарів після заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень;

-логічну версію щодо вчинення злочину ОСОБА_7 виклав лише 18 жовтня 2021 року під час розгляду питання про доцільність його подальшого тримання під вартою; раніше висловлював інші версії з цього приводу;

-демонстрували намагання використати певні логістичні складнощі, обумовлені військовим станом та збройною агресією проти України, задля досягнення мети звільнення з-під варти;

-висловлювався агресивно стосовно учасників судового розгляду.

6.2. Судом неодноразово наголошувалось, зокрема - в ухвалах з питань про доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою - про деструктивність такої позиції, обвинуваченому роз`яснювалось його право та можливість вчиняти дії, спрямовані на прискорення судового розгляду з метою, зокрема, доведення обґрунтованості його позиції, створювались умови для вчинення обвинуваченим конструктивних дій.

З цього приводу слід зазначити, що обвинувачений на певних етапах намагався дотримуватись конструктивної позиції, проте ці етапи були нетривалими та після їх сплинення обвинувачений повертався до попередньої позиції.

7. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, вчинити новий злочин та здійснити протиправний тиск на свідка ОСОБА_7 .

8. Відповідно до статті 1 Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (затвердженого Законом України № 2102- ІХ від 24 лютого 2022 року) /із змінами, внесеними Указами: від 14 березня 2022 року № 133/2022 (затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ); від 18 квітня 2022 року № 259/2022 (затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), від 17 травня 2022 року № 341/2022 (затвердженим Законом України від 23 травня 2022 року № 2263-ІХ), від 12 серпня 2022 року № 573/2022 (затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ), від 07 листопада 2022 року (затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738 - ІХ); від 06 лютого 2023 року № 58/2023 (затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-ІХ)/ з 24 лютого 2022 року й до теперішнього часу в Україні безперервно діє військовий стан.

9. Наразі на території України, зокрема - на території міста Миколаєва - запроваджені карантинні заходи, спрямовані на запобігання та зупинення спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

10. Справа розглядається колегією суддів у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

Щодо порядку розгляду питання про доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою

І……Пунктом 205 розділу ХІ "Перехідні положення" Кримінального Процесуального Кодексу України тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлено, що:

У разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, … воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

ІІ……Мова судочинства та участь перекладача є врегульованими такими нормами національного та міжнародного законодавства.

1. Відповідно до статті 29 Кримінального Процесуального Кодексу України

1.Кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

2.Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

3.Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

4.Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

2. Відповідно до пункту 18 частини 3 статті 42 Кримінального Процесуального Кодексу України обвинувачений має право, зокрема, користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

3. Відповідно до статті 8 Кримінального Процесуального Кодексу України:

1.Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

2.Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 9 Кримінального Процесуального Кодексу України

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства /частина 1/.

У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України /частина 4/.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини /частина 5/.

4. Відповідно до частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

-бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього /пункт "а"/;

-якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача /пункт "е"/.

5. У своєму рішенні від 24 вересня 2002 року у справі «Кускані проти Сполученого Королівства» (Cuscani v United Kingdom), 32771/96 Європейський Суд з Прав Людини, проаналізувавши ситуацію, що є аналогічною тій, яка склалась у цій справі, а саме - коли обвинувачений певний час мешкав на території Сполученого Королівства, але під час слухання справи заявив про те, що має "труднощі" із спілкуванням англійською мовою, про наявність яких заявив на пізніх стадіях кримінального провадження, зазначив, що за таких обставин розгляд справи за відсутності перекладача порушує права обвинуваченого на справедливий суд.

Зокрема, у пункті 38 рішення Європейський Суд з прав Людини зазначив, таке:

"Суд зауважує, що питання про нібито недостатнє знання заявником англійської мови та його нездатність розуміти перебіг процесу вперше стало актуальним 4 січня1996 року,коли його юристи повідомили суд першої інстанції про бажання заявника визнати себе винним у висунутих проти нього обвинуваченнях. На клопотання адвоката заявника суддя розпорядився забезпечити присутність перекладача на розгляді питання про покарання, що мало відбутися 26 січня 1996 року… Отже, судді дали чітко знати, що заявник мав певні труднощі з розумінням. Однак, як здається, суддя, попри свою ж власну турботу про забезпечення заявникові можливості стежити за подальшим перебігом процесу, піддався впливові адвоката заявника, котрий його переконав у тому, що й сам «дасть ради»… На загальне визнання, суддя залишив відкритим питання про можливість заявника, в разі потреби, попросити допомогти свого брата з перекладом. Суд, однак, думає, що перевірка потреби заявника в перекладі було тим питанням, розв`язувати яке суддя мав би за погодженням із заявником, особливо зважаючи на те, що його вже попередили про труднощі, які має сам адвокат при спілкуванні з заявником. Варто зазначити, що заявник визнав себе винним у серйозних обвинуваченнях і йому загрожувало суворе покарання позбавленням волі. Отож суддя був зобов`язаний пересвідчитися в тому, що відсутність перекладача на слуханні 26 січня 1996 року не зашкодить заявникові брати повну участь у розв`язанні питання, яке для нього мало вирішальне значення. Зважаючи на обставини цієї справи, не можна сказати, що цю вимогу задоволено застереженням за заявником можливості, без проведення суддею консультацій з останнім, покластися на неперевірені мовні навички його брата…»

6. Відповідно до правової позиції, що сформульована Верховним Судом, зокрема, в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 219/5455/16, участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (частина 2 статті 24 Конституції України, ст. 10 Кримінального Процесуального Кодексу України), за якою, серед іншого, не допускається привілеїв чи обмежень (в т. ч. й у процесуальних правах, передбачених Кримінального Процесуального Кодексу України) за мовними ознаками. З огляду на таке питання про дотримання вимог статті 29 Кримінального Процесуального Кодексу України щодо залучення перекладача слід вирішувати з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції.

7. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови, як державної "Кожний громадянин України зобов`язаний володіти державною мовою".

Щодо суті питання про доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою

1. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під ставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені дії.

При цьому відповідно до частини 3 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя має переконатись, що жоден більш м`який, ніж запропонований слідчим, запобіжний захід не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

2. Відповідно до частини 1 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України запобіжними заходами є:

1)особисте зобов`язання;

2)особиста порука;

3)застава;

4)домашній арешт;

5)тримання під вартою.

Відповідно до статті 179 цього Кодексу особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 Кримінального Процесуального Кодексу України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Відповідно до частини 1 статті 182 Кримінального Процесуального Кодексу України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

При цьому відповідно до частини 5 цієї статті розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 181 Кримінального Процесуального Кодексу України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

3. Відповідно до статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України строк тримання під вартою може бути продовженим у разі наявності вказаних вище обставин та додаткового доведення того, що завершити досудове розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали не є можливим, а раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

4. Відповідно до процитованих вище приписів статті 8 Кримінального Процесуального Кодексу України та норм статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Конвенція про захист прав та основоположних свобод /далі - Конвенція/ та практика Європейського суду з прав людини визнаються в Україні джерелом права

4.1. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

4.2. У пункті 48 рішення у справі "Чеботарь проти Молдови" Європейський Суд з Прав Людини зазначив таке.

"Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання

При цьому у тому ж пункті Суд, посилаючись на свою прецедентну практику зазначає, що самого факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Словосполучення "обґрунтована підозра" означає наявність фактів або інформації, що здатні переконати об`єктивного спостерігача, що особо, можливо, вчинила злочин.

4.3. Європейський Суд з Прав Людини у своїй практиці обґрунтував підхід, відповідно до якого тримання особи під домашнім арештом, так само, як й триманні її під вартою, є позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції /див., окрім іншого, рішення у справах "Гуццарді проти Італії" (пункти 92 - 95); "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 103 - 110); "Корбан проти України (пункти 138 - 139) та інші/.

При цьому Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що в більшості випадків домашній арешт передбачає меншу кількість обмежень та менший ступінь страждань та незручностей для затриманого, ніж звичайне ув`язнення у відповідній установі. Але цю обставину Європейський Суд з Прав Людини пов`язує з особливостями режиму, але - не з сутністю становища ув`язненого. /див., окрім іншого, рішення у справі "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 111 - 114); "Корбан проти України (пункти 138 - 139)/

4.4. Відповідно до правової позиції, що сформована Європейським Судом з прав людини, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що пункт 3 статті 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Європейський суд з прав людини судом також відзначає, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти.

Далі відзначається, що таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

/див. рішення у справі "Тодоров проти України" від 12.01.2012 року, "Пунцельт проти Чехії", "Харченко проти України" та інші/

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

4.5. Відповідно до сталої практики Європейського Суду з прав людини, особа в будь-якому випадку повинна демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватись від використання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання.

4.6. Відповідно до статті 2 Конвенції право кожного на життя охороняється законом та нікого не може бути умисно позбавлено життя.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Андронікоу та Константіноу проти Кіпру", передбачене статтею 2 Конвенції право на життя «... є одним з найбільш фундаментальних положень Конвенції і охороняє одну з основних цінностей демократичного суспільства».

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини перше речення статті 2 Конвенції зобов`язує державу не тільки утримуватись від умисного або незаконного позбавлення життя, але також вживати відповідних заходів для захисту життя тих, хто знаходиться під її юрисдикцією. Обов`язок захищати право на життя за статтею 2 Конвенції визначається у поєднанні з загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, яка зобов`язує «гарантування кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито в результаті використання сили (див. mutatis mutandis рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Kaya v. Turkey», 1998-I, п. 105). Головна мета такого розслідування полягає у забезпеченні ефективного виконання національних законів, які захищають право на життя.

Для того, щоб розслідування стверджуваного незаконного вбивства було ефективним воно має бути здатне привести до встановлення обставин смерті людини та встановлення і покарання відповідальних осіб

Прогалини ж у розслідуванні, які підривають його здатність встановити причину смерті або відповідальних осіб, чи то прямих виконавців створюють ризик недодержання такого стандарту.

/див. рішення Європейського суду з прав людини у справах

«Муравська проти України» «Гонгадзе проти України», «Шевченко проти України», "Меркулова проти України" та інші/

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Стосовно можливості розгляду справи одноособово головуючим суддею.

На теперішній час з огляду на оперативну обстановку у місті Миколаєві колегія суддів не може зібратись в одному приміщенні.

Відповідно до прямих приписів процитованої вище норми пункту 205 розділу ХІ "Перехідні положення" Кримінального Процесуального Кодексу України за такого це клопотання може бути розглянуте, зокрема, головуючим у справі.

До того ж, пунктом 5 Листа Верховного Суду від 03 березня 2022 року "Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану" наголошується на тому, що: "У разі неможливості у визначений КПК України строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його може бути ... розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально".

Наведене доводить, що в цьому випадку клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою має бути розглянутим головуючим у справі.

Стосовно можливості розгляду справи за відсутності перекладача.

У цьому кримінальному провадженні за клопотанням обвинуваченого бере участь перекладач з української на російську мову ОСОБА_11 .

Проте, з огляду на запровадження в Україні військового стану, оперативну обстановку у місті Миколаєві та відсутність відповідного фінансування його участь у цьому судовому засіданні не може бути забезпеченою.

Вирішуючи питання про порядок дій суду за таких умов, суд враховує таке.

1. Наведені приписи законодавства, що регулюють мову судочинства та порядок участі перекладача у судовому розгляді, доводять таке.

-судочинство в Україні здійснюється державною мовою - українською;

-обвинувачений має право:

-виступати у суді рідною мовою;

-користування послуг перекладача у разі, якщо його знання державної мови за його /обвинуваченого/ твердженнями є недостатнім;

-питання про участь перекладача у судовому засіданні має вирішуватись з урахуванням позиції обвинуваченого;

-відсутність перекладача у чудовому засіданні не є порушенням прав обвинуваченого у разі, якщо таке не призвело до обмеження його можливостей в процесі.

2. З огляду на таке, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд відзначає таке.

2.1. В цьому випадку обвинувачений погодився на розгляд клопотань про доцільність його подальшого перебування під вартою за відсутності перекладача.

2.2. Обвинуваченому заздалегідь був наданий переклад клопотання прокурора про продовження строку дії раніше обраного відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на зручну для нього - російську - мову.

Отже, обвинувачений був повною мірою обізнаний про предмет розгляду та аргументи, проти яких він має готувати свій захист.

2.3. Обвинуваченому під час судового розгляду кримінального провадження була надана можливість виступати рідною мовою, та його аргументи також були судом почутими та знайшли своє відображення, зокрема, у судових рішеннях.

2.4. В цьому випадку обвинувачений, будучи громадянином України, є зобов`язаним знати українську мову.

2.5. В цьому випадку судом здійснюється черговий розгляд окремого процесуального питання, аргументи стосовно якого неодноразово висловлювались сторонами за участі перекладача.

До того ж, результати розгляду цього клопотання не є здатними вплинути на результат розгляду справи по суті.

2.6. Під час судового розгляду цього клопотання участь у його розгляді брав захисник, яка повною мірою розуміє мову судочинства.

Наведене у сукупності доводить, що в цьому випадку відсутність перекладача у судовому засіданні не призвела та й не була здатною призвести до порушення прав обвинуваченого на рівність перед законом та судом.

З огляду на таке питання про доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою було розглянутим за відсутності перекладача.

Стосовно наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину обвинуваченим.

1. Суд в черговий раз відзначає, що оскільки по справі триває судовий розгляд, наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочину, що йому інкримінується на даній стадії судового розгляду не перевіряється, а встановлення його вини/невинуватості можливо лише під час ухвалення вироку по суті пред`явленого обвинувачення.

Метою ж застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу наразі є забезпечення можливості подальшого розслідування кримінальної справи, яке /подальше розслідування/ повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Та суди апеляційної інстанції в межах цього кримінального провадження неодноразово наголошували на вірності такої позиції, про що обвинувачений є освіченим.

2. В зв`язку з цим суд відзначає, що:

-наразі судом здійснюється "розслідування" обставин цього кримінального провадження, та саме для забезпечення мети такого розслідування судом досліджені усі надані сторонами докази та призначена експертиза, яка має усунути прогалини раніше проведеного досудового розслідування;

-дії суду щодо організації "розслідування" є зумовленими позицією самого обвинуваченого, зокрема - необхідністю перевірки доводів, що були висловлені ним по суті справи.

3. Разом із цим, з огляду на позицію обвинуваченого у справі, суд відзначає таке.

3.1. Припущення органів досудового розслідування у частині того, що в цьому випадку злочин відносно ОСОБА_6 (у той чи інший спосіб) був вчинений є обґрунтованим, адже воно підтверджується висновком судово-медичної експертизи, з якого вбачається, що їй були завдані ножові поранення.

3.2. Припущення органів досудового про причетність ОСОБА_4 /тією чи іншою мірою/ до смерті ОСОБА_6 , самим обвинуваченим не заперечується.

Обвинувачений заперечує лише свою роль у подіях, що призвели до її смерті.

Але твердження органів досудового розслідування про те, що саме обвинувачений завдав ударів, від яких сталась її смерть наразі не може бути ані - спростованим, ані - відкинутим.

Що ж стосується заперечень обвинуваченого, то результати їх перевірки можуть знайти своє втілення лише у вироку суду по суті висунутого йому обвинувачення та не можуть аналізуватись під час вирішення питання про доцільність його перебування під вартою.

3.3. Суд також зауважує, що вади досудового розслідування, на які звертає увагу обвинувачений, особливо - проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_7 за відсутності обвинуваченого та втрата під час досудового розслідування частини речових доказів - дійсно дають підстави стверджувати про відсутність належної ретельності та дбайливості під час досудового розслідування.

В той же час, ці вади не є такими, що підривають здатність досудового розслідування встановити причину смерті або відповідальних осіб, чи то прямих виконавців вбивства ОСОБА_6 .

Отже, висунута ОСОБА_4 "підозра" для мети вирішення питання про обрання запобіжного заходу є "обґрунтованою".

Стосовно наявності передбачених законом ризиків.

1. Попередніми ухвалами суду встановлена наявність ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду.

1.1. Наявність цього ризику наразі випливає з того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя людини за який передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, а строк його перебування під вартою наразі не є домірним покаранню, що загрожує йому у разі визнання його винним за вироком суду.

1.2. Додатковим підтвердженням такого ризику суд вважає те, що впродовж судового розгляду обвинувачений займав позицію, зміст якої полягає у:

-створенні суто організаційних перешкод для дослідження доказів та перевірці версій сторін по справі;

-спонуканні суду до дослідження питання про наявність обставин, що впливають на обрання запобіжного заходу, замість дослідження події злочину (про таке, окрім іншого, вказує зміст матеріалів кримінального провадження);

-наполяганні на звільненні його з-під варти до розгляду усіх наявних у справі доказів.

Таке, окрім іншого, доводить, що обвинувачений в дійсності, всіляко уникаючи встановлення дійсних обставин справи, намагався у будь-який спосіб добитися свого звільнення з-під варти до ухвалення рішення по суті обвинувачення. Це, в свою чергу, не може бути поясненим інакше, ніж тим, що обвинувачений вживає усіх доступних йому заходів для уникнення суду, тобто - щодо переховування від суду.

1.3. Та суд змушений констатувати, що всупереч роз`яснень в ухвалі від 20 липня 2022 року щодо поведінки, яка може стати підґрунтям для підтримання заявленого захистом клопотання, обвинувачений та його захисник знов повернулись до щойно згаданої позиції.

Отже, наразі суд констатує вкрай високий ступінь ризику того, що обвинувачений переховуватиметься від суду.

2. Далі суд відзначає, що ОСОБА_4 раніше неодноразово засуджувався за вчинення умисних тяжких злочинів, пов`язаних із посяганням на особу; наразі обвинувачується у вчиненні злочину на тлі зловживання спиртними напоями, що негативно характеризує особу обвинуваченого як такого, що схильний до систематичної злочинної діяльності.

Наведене у сукупності доводить наявність ризику того, що обвинувачений може вчинити новий злочин.

3. Суд також відзначає, що матеріали справи доводять, що наразі майже єдиним доказом, що прямо вказує на те, що саме ОСОБА_4 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_6 , є покази свідка ОСОБА_7 .

За такого наявність високого ступеню ризиків того, що обвинувачений переховуватиметься від суду з метою уникнення відповідальності та може вчинити новий злочин, сукупно із змістом сформованої ним лише під час судового розгляду та за наслідками такого розгляду позиції щодо цього свідка доводить й наявність ризику того, що обвинувачений може незаконно впливати на цього свідка, ступінь якого відповідає ступеню ризиків його переховування від суду та вчинення ним нових злочинів.

Стосовно можливості запобігти цим ризикам шляхом обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

1. Вирішуючи питання про можливість запобігти встановленим судом ризикам шляхом застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, суд виходе з сутності таких ризиків.

1.1. З огляду на таке суд відзначає, що встановленим судом ризикам вчинення обвинуваченим нових злочинів та незаконного впливу на свідка ОСОБА_7 об`єктивно неможливо запобігти інакше, ніж шляхом обмеження свободи ОСОБА_4 ..

1.2. При цьому суд вважає доведеним, що ризик вжиття ОСОБА_4 заходів щодо уникнення суду є збільшеним настільки, що його неможливо відвернути, не взявши ОСОБА_12 під варту.

Відзначає суд й те, що поведінка обвинуваченого під час судового розгляду, зокрема - прояви ним агресії відносно учасників судового розгляду - доводять, що, незважаючи на тривалість періоду його перебування під вартою, суспільна небезпека його особи залишалась значною. Таке значно збільшує ризик протиправного впливу ним на свідка.

2. Суд також відзначає, що такі запобіжні заходи, як особисте зобов`язання, та застава не є здатними забезпечення виконання мети запобіжного заходу в цьому випадку, адже:

-запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не передбачає ані - утримання особи, ані - контролю за його поведінкою;

-запобіжний захід у вигляді застави не передбачає контролю за поведінкою особи.

До того ж, можливість застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, є сумнівною, адже його матеріальне становище не дозволяє йому внести заставу у передбаченому законом розмірі.

3. Застосування запобіжного заходу у вигляді особистої поруки в цьому випадку не є можливим через відсутність в обвинуваченого поручителів.

4. Застосування до обвинуваченого домашнього арешту також не є можливим, адже його поведінка не дозволяє прийти до висновку про те, що режим його утримання може бути послабленим.

Спростування заперечень захисту.

1. Посилання обвинуваченого та його захисника про відсутність ризиків, що зумовлювали б тримання ОСОБА_4 під вартою, спростовуються наведеними вище обставинами.

2. Посилання обвинуваченого на ту обставину, що він не втік з місця події одразу після вчинення злочину, наявність ризику його втечі не спростовують.

Так, по-перше, ці обставини не є вирішальними для оцінки ризику ухилення обвинуваченого від суду; вирішальною є його поведінка під час судового розгляду.

Так, по-друге, вони не містять посилань про обставини, здатні спростувати ті, якими суд обґрунтовує наявність цього ризику.

По-третє, як вже неодноразово зазначалось судом, в контексті позиції ОСОБА_4 по суті справи вказані обвинуваченим дії можуть свідчити не про його прагнення брати участь у з`ясуванні обставин справи, але лише про заздалегідь обрану ним лінію, спрямовану на уникнення кримінальної відповідальності.

3. Посилання обвинуваченого та його захисника на тривалість перебування обвинуваченого під вартою в цьому випадку не є прийнятними.

Так, по-перше, тривалість розгляду кримінального провадження в цьому випадку зумовлена головним чином позицією самого обвинуваченого, яка, зокрема, мала наслідком дослідження одних й тих самих доказів тричі, а також - зайве витрачання процесуального часу на розгляд необґрунтованих клопотань з організаційних питань.

По-друге, строк тримання обвинуваченого під вартою наразі не є домірним строку покарання, який загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину.

По-третє, попри період тримання ОСОБА_4 під вартою свою поведінку у процесі він не виправляє. Таке доводить, що попри строк застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ризики, на запобігання яких покликане застосування такого запобіжного заходу, не зменшуються.

В зв`язку з таким суд доходе висновку про те, що підстави для зміни обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу є відсутніми, а його належну процесуальну поведінку можливо забезпечити лише шляхом подальшого застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню, а у задоволенні клопотання захисту слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 369-372; 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1.Клопотання прокурора - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 - до 21 квітня 2023 року включно.

2.У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Ухвала може бути оскарженою безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів.

СУДДЯ = ОСОБА_1 =