Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001102, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, приватного підприємця, раніше не судимого, визнано винним

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

Цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином - задоволено.

Визначено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» 40 384 (сорок тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 98 коп. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_11 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» та обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково.

Визначено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в користь ОСОБА_12 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. моральної шкоди.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_12 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_12 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_13 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_13 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цим же вироком вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , 08.05.2021 близько 13 години 40 хвилин, в селі Струмівка Луцького району, керуючи технічно справним загальним автобусом марки «Mercedes-Benz Sprinter 519 CDI» державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним у напрямку до м. Луцька крайньою лівою смугою автодороги Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», яка має дві смуги руху у кожному напрямку, зі швидкістю 50 км/год, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, при виявлені на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поза пішохідним переходом перебігав автодорогу зліва направо відносно напрямку руху автобуса, проявив безпечність та неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, що призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії КП «Луцька міська клінічна лікарня».

16.06.2021 ОСОБА_11 , проходячи лікування у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії КП «Луцька міська клінічна лікарня», помер.

Згідно висновку експерта № 266 від 02.07.2021 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку із крововиливами під оболонки головного мозку, консолідованих зламів ребер справа, підшкірної гематоми с/3 лівої гомілки і н/3 правого передпліччя, множинних забійних саден, ран на чолі справа, підшкірної гематоми потилиці зліва, забійної рани, закритого перелому променевої кістки справа, гематораксу справа, які в комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_11 є відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася переломом кісток склепіння та основи черепа, забоєм головного мозку із крововиливами під оболонки.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме:

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

В поданій на вирок апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині призначеного покарання. Свої апеляційні вимоги захисник мотивує тим, що оскаржений вирок підлягає зміні в частині призначення покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого, оскільки воно хоч і не виходить за межі, встановлені санкцією ч.2 ст. 286 КК України, однак у відношенні до особи обвинуваченого є явно несправедливим за своїм видом та розміром через суворість. Також вказує, що ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, усвідомив тяжкість наслідків вчиненого діяння, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, характеризується позитивно, має постійне місце роботи, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, публічно просив вибачення у потерпілих. Потерпілі в судовому засіданні просили суд суворо не карати ОСОБА_7 , а саме призначити покарання без ізоляції від суспільства та не позбавляти права керування транспортними засобами.

Поміж тим, судом першої інстанції залишено поза увагою часткове відшкодування шкоди, хоча воно є мізерним у співвідношенні до завданої шкоди, однак дана обставина зумовлена через ситуацію в країні. На переконання апелянта, важливо зазначити, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, офіційно працює, одружений, має на утриманні троє неповнолітніх дітей віком 17 років, 14 років, 3 роки, зокрема, старший син страждає від хронічних епілептичних нападів та потребує систематичного лікування, а з членів родини лише обвинувачений працевлаштований та є єдиним годувальником у сім`ї.

Разом з тим, захисник вказує, що вирок в частині цивільного позову є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог цивільного та кримінального процесуального закону, оскільки транспортний засіб під керуванням ОСОБА_7 був застрахований згідно договору (поліс №АР/9373610) від 12.02.2021 на суму 260 000 гривень та заподіяну шкоду слід стягнути із страховика. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, а саме звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст.75 КК України встановити, та не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами. Цивільний позов просить передати на новий розгляд до Луцького міськрайонного суду в порядку цивільного процесуального судочинства.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , представник ПАТ «Страхова Група «ТАС»» в судове засідання не з`явились. Учасники судового провадження вважали не заперечували проти продовження судового розгляду, тому колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі вказаних учасників судового провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який апеляційну скаргу захисника заперечив, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити подану стороною захисту апеляцію, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд доходить наступного висновку.

За змістом положень ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

Висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, за який його засуджено, обґрунтовано зроблений судом, що по суті в апеляційній скарзі не заперечується та не оскаржується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною і також учасниками провадження не оскаржується.

Водночас, захисник обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості і, відповідно вважає, що є цілком законні підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, тобто не пов`язане із реальним відбуттям покарання.

Колегія суддів вважає такі доводи слушними з огляду на наступне.

Згідно із приписами ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як вбачається із мотивувальної частини оскарженого вироку, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітніх дітей.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення,а обставин, які обтяжують покарання, суд не вбачає, з чим повністю погоджується і апеляційний суд.

Врахувавши ці та інші обставини кримінального провадження, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, а також врахувавши незворотні наслідки вчиненого злочину смерть потерпілого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення за ч.2 ст.286 КК України основного безальтернативного виду покарання у мінімальному розмірі, визначеного санкцією даної статті.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, з огляду на те, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким.

Свій висновок щодо не застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, суд першої інстанції обгрунтував відсутністю підстав, які б давали суду можливість звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбуття покарання із випробуванням та спричинення ним дій, внаслідок яких настала смерть особи.

Судова колегія не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування положень ст.75 КК України, оскільки судом належним чином не мотивовано які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про неможливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Довженко проти України», який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, в тому числі, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст.75 КК України, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким злочином з необережною формою вини, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який вину у вчиненому визнав в повному обсязі, усвідомив тяжкість наслідків вчиненого діяння, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті кримінального провадження, характеризується позитивно, має постійне місце роботи, попросив вибачення у потерпілих, частково відшкодував заподіяну шкоду. Взято до уваги, що обвинувачений має на утриманні троє неповнолітніх дітей віком 17 років, 14 років, 3 роки, зокрема, старший син страждає від хронічних епілептичних нападів та потребує систематичного лікування, а з членів родини лише обвинувачений працевлаштований та є єдиним годувальником у сім`ї.

Апеляційний суд враховує, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і приймає до уваги позицію потерпілих, які не наполягали на суворій мірі покарання, пов`язаній з реальним позбавленням волі.

Важливо зауважити, що під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, та як вбачається з матеріалів кримінального провадження раптово вийшов на смугу руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 поза межами пішохідного переходу у зв`язку із чим обвинувачений не зміг екстрено зупинити автобус марки «Mercedes-Benz Sprinter 519 CDI» в якому перебувало багато пасажирів, серед котрих знаходилися діти.

За таких обставин колегія суддів вважає, що кара, як мета покарання, досягнута шляхом ухвалення обвинувального вироку, визначенням іспитового строку і застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та призначає ОСОБА_7 вид і розмір, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, із застосуванням положень ст.75 КК України,

На думку апеляційного суду таке покарання за своїм видом та розміром буде пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При цьому, як видно з вироку суду першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг моральних та фізичних страждань, яких зазнали потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_12 тяжкість вимушених змін у їх життєвих обставинах.

Ураховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення завданої шкоди з обвинуваченого.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих про стягнення моральної шкоди скасуванню, як про це просить сторона захисту, не підлягає, оскільки він є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим в розумінні ст.370 КПК України.

Будь-яких порушень законодавства, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення в частині вирішення вказаного цивільного позову в даному кримінальному провадженні, апеляційним судом встановлено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 409 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом

Головуючий:

Судді: