Справа № 296/2929/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Житомирі клопотання слідчого СВ УСБУ в Житомирській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000039 від 14.03.2022 за підозрою громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира звернулася слідча СВ УСБУ в Житомирській області ОСОБА_5 з клопотанням, погодженим прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000039 від 14.03.2022 за підозрою громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України.

В обгрунтування клопотання зазначає, що слідчим відділом Управління СБ України в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2022 за № 0000039 у рамках якого громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що згідно Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Деклараціями Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2, 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132, 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ, як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів. При цьому, вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків й інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи генерального штабу ЗС РФ, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, здійснено вторгнення військовим, морським і повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ. У подальшому представниками влади РФ вчинено ряд дій, внаслідок чого здійснено окупацію частини території України АР Крим і м. Севастополя та спроба легітимізувати указані дії.

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня цього ж року рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року ратифікувала його Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ, яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Водночас, Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Разом з цим, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Також, реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України та підтверджено невизнання анексії АР Крим.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Наведені факти розв`язання та ведення РФ агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, у тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій, військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, і були достовірно відомі уродженцю та місцевому жителю Новоград-Волинського району Житомирської області, громадянину України ОСОБА_6 .

Натомість, перебуваючи на території України, у ОСОБА_6 , достеменно обізнаного про свій конституційно-правовий статус та обов`язки громадянина України, наявність між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року збройного конфлікту міжнародного характеру, фактом повної окупації та анексії територій АР Крим ворожою державою, з ідеологічних мотивів, виник злочинний умисле спрямований на вчинення дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога.

Задля цього, ОСОБА_6 , 01.03.2017, використовуючи паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 04.06.2016 Новоград-Волинським РС УДМС в Житомирській області, перебуваючи в Генічеському районі Херсонської області, виїхав через КПВВ «Чонгар» до ТОТ АР Крим.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, достеменно обізнаним про свій конституційно-правовий статус та обов`язки, як громадянина України, наявність між РФ та Державою Україна з 20 лютого 2014 року збройного конфлікту міжнародного характеру, факт повної окупації та анексії ворожою державою територій АР Крим, перебуваючи на ТОТ АР Крим, з ідеологічних мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, отримавши 18.01.2021 від незаконно створених РФ на анексованій території федеральних органів виконавчої влади паспорт громадянина Російської Федерації серії № НОМЕР_2 , у точно невстановленому місці та час, але не раніше 18.01.2021 уклав контракт із ЗС РФ строком на два роки, та добровільно вступив до армії ворожої держави, де упродовж вказаного строку проходив військову службу у складі НОМЕР_3 окремого артилерійського полку - військової частини НОМЕР_4 , який входить до складу 22 армійського корпусу - об`єднання у складі берегових військ військово-морських сил РФ Чорноморського флоту, вчинивши таким чином державну зраду шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту.

24 лютого 2022 року о 5 годині розпочато збройну військову агресію РФ проти України. Цього ж дня, близько 05 год. 10 хв. ЗС РФ, що діяли за наказом керівництва РФ та ЗС РФ, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, війська РФ сухопутним шляхом, у тому числі з ТОТ АР Крим, вторглися на територію суверенної держави України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022, в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено до 19.02.2023 відповідними Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022 затвердженими Верховною Радою України.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року РФ визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства (зокрема і воєнні злочини).

Перейшовши за вищевикладених обставин на бік ворога в період збройного конфлікту, ОСОБА_6 у 24-25 лютого 2022 року, будучи громадянином України, достеменно обізнаним про свій конституційно-правовий статус та обов`язки, як громадянина України, факт повномасштабного військового вторгнення ЗС РФ на інші території України з метою подальшої окупації, діючи як представник армії ворожої держави у складі 8 окремого артилерійського полку - військової частини НОМЕР_4 , який входить до складу 22 армійського корпусу - об`єднання у складі берегових військ військово-морських сил РФ Чорноморського флоту, на виконання завдання військового командування ЗС РФ у рамках так званої «спеціальної військової операції» ЗС РФ проти України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, рухаючись з тимчасово окупованої території АР Крим у складі військової колони ЗС РФ, незаконно перетнув державний кордон України та в`їхав на територію Херсонської області, де до червня 2022 року брав участь за завданням армії ворожої держави РФ у бойових діях проти України, у тому числі, як одинця артилерійського розрахунку, здійснював підвіз боєприпасів, ніс добові чергування та інші бойові завдання, вчинивши таким чином державну зраду шляхом переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

Зібравши достатні докази 08.02.2023 у відповідності до вимог ст.111, 112, 276, 277, 278 КПК України громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст.111 КК України.

Водночас 08.02.2023 у порядку ст.135 КПК України здійснено виклик підозрюваного ОСОБА_6 до слідчого відділу Управління СБ України в Житомирській області для проведення за його участю необхідних процесуальних та слідчих дій у кримінальному провадженні на 10 год 00 хв 14.02.2023, 15.02.2023, та 16.02.2023, однак, у зазначений час підозрюваний не з`явився та про причини своєї неявки не повідомив.

У зв`язку із неявкою ОСОБА_6 у вищевказані дати без поважних причин та неповідомленням про причини неприбуття 22.02.2023 ОСОБА_6 оголошено в міжнародний розшук.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій установлено, що підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим.

За цих обставин відповідно до вимог ст.ст.46, 48, 49, 52, 110 КПК України, п.7 ч.1 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Житомирській області захист ОСОБА_6 доручено здійснювати адвокату ОСОБА_7 .

Також письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 та його виклики до слідчого відповідно до вимог ч.1 ст.278, ч.3 ст.111, ч.8 ст.135, ч.1 ст.297-5 КПК України опубліковано у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газета «Урядовий кур`єр», надано захиснику, а також опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Окрім цього, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 скеровано текстовим повідомленням та у вигляді фотозображення у газеті «Урядовий кур`єр смс-повідомленням через соціальну телекомунікаційну Інтернет мережу «Instagram», де у підозрюваного зареєстровано власна веб-сторінки (акаунт), у відповідь на яке ОСОБА_6 повідомив «Приеду скоро на танке!) обязательно жди).

Враховуючи встановлені під час розслідування фактичні дані, факти неявки підозрюваного ОСОБА_6 за викликом більше як два рази є обґрунтовані підстави стверджувати, що підозрюваний буде продовжувати переховуватися від органу досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій ворожою державою (державою агресором) території України, а саме АР Крим з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Таким чином беручи до уваги наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 особливо тяжких злочинів, факту перебування підозрюваного у міжнародному розшуку, достовірність та достатність даних, які свідчать про переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду на тимчасово окупованій державою агресором російською федерацією (ворожа держава) території України слідча просить клопотання задовольнити.

Під час розгляду клопотання здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

Слідчий та прокурор у судовому засіданні клопотання підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні.

Захисник у судовому засіданні щодо задоволення клопотання про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування заперечував. Зазначив, що повідомлення про підозру складено формально без належного обґрунтування. У повідомленні про підозру не зазначено відомостей, що підозрюваний виїхав на окуповану територію і не конкретизовано у якому саме районі Криму перебуває, що викликає сумніви його перебування на окупованій території.

Заслухавши думку учасників, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ч.5 ст.139 КПК України ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим та оголошення його у міждержавний та/або міжнародний розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який перебуває на тимчасово окупованій території України, та оголошення його у розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження в порядку, передбаченому КПК України, з особливостями, встановленими цим Законом.

Згідно ч.2 ст.297-1 КПК України спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.111 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності або оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук, та вони розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Встановлено, що 08.02.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України.

08.02.2023 здійснено виклик підозрюваного ОСОБА_6 до слідчого відділу Управління СБ України в Житомирській області для проведення за його участю необхідних процесуальних та слідчих дій у кримінальному провадженні на 10 год 00 хв 14.02.2023, 15.02.2023, та 16.02.2023.

Письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 та його виклики до слідчого опубліковано у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газета «Урядовий кур`єр», надано захиснику, а також опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Крім того, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 скеровано текстовим повідомленням та у вигляді фотозображення у газеті «Урядовий кур`єр смс-повідомленням через соціальну телекомунікаційну Інтернет мережу «Instagram», де у підозрюваного зареєстровано власна веб-сторінки (акаунт).

У зв`язку з неявкою ОСОБА_6 на визначені дати без поважних причин та неповідомленням про причини неприбуття 22.02.2023 року винесено постанову про оголошення підозрюваного у розшук та міжнародний розшук, здійснення якого доручено оперативному підрозділу 2 відділу ГВ ЗНД Управління СБ України у Житомирській області.

Наявні у матеріалах клопотання докази та обставини, на які посилається слідчий у клопотанні, є достатніми та на час розгляду клопотання підтверджують наявність достатніх підстав вважати, що сталася подія кримінального правопорушення, підозрюваний причетний до цієї події, та обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України, що підтверджується зібраними у провадженні доказами, а саме:протоколами оглядів від 14.03.2022 та від 05.07.2022; протоколом огляду предмету від 27.06.2022; висновком комплексної судової фототехнічної та портретної експертизи № КСЕ-19/106-22/7290-ФП від 02.08.22; протоколом пред`явлення особи для впізнання за голосом від 27.07.2022; протоколом огляду Інтернет сторінок від 16.06.2022 щодо наявності інформації про підрозділ, в якому проходить військову службу ОСОБА_6 ; відповідями на запити з ДПС України від 29.06.2022 №15/1/1801, з УДМС України в Житомирській області від 24.05.2022 №1801.22160/1801.2.1-22, з ДНЗ «Новоград-Волинське ВПУ» від 24.05.2022 № 99; протоколами в ході проведення НСРД від 10.05.2022 та від 19.05.2022; протоколом огляду сторінки ОСОБА_6 в соціальній мережі «ВКонтакте» від 27.01.2023; протоколом огляду сторінки ОСОБА_6 в соціальній мережі «Instagram» від 04.02.2023.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України, переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності на тимчасово окупованій території АР Крим, перебуває у розшуку та міжнародному розшуку, слідчий суддя приходить до висновку, що наявні достатні правові підстави, визначені ст.ст.297-1, 297-2, 297-4 КПК України, для надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000045 від 02.11.2017.

Керуючись ст.ст.297-1, 297-2, 297-3, 297-4, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання задовольнити.

Надати дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000039 від 14.03.2022 за підозрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.111 КК України.

Відомості про здійснення спеціального досудового розслідування підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1