УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року

м. Київ

справа № 755/25381/14

провадження № 51-1296ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

виправданого у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавленням права керування транспортними засобами. На підставі пункту «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання.

Цим же вироком ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, цивільних позовів та речових доказів у провадженні.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 16 серпня 2012 року близько 16:05, керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 091», д. н. з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої, на дозволяючий сигнал світлофора та розпочав виконувати поворот ліворуч. В цей же час, ОСОБА_5 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д. н. з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони просп. Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох, на дозволяючий сигнал світлофора. Під час руху водій ОСОБА_6 допустив порушення вимог пункту 1.5, підпункт «б» п. 2.3, пунктів 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху. Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 виявились у тому, що він керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 091», д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої на дозволяючий сигнал світлофора, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком зміни напрямку руху, пов`язаного з виконанням маневру повороту ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу вантажному автомобілю під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався назустріч, та продовжив рух з виїздом на перехрестя бульвару Перова та вул. А. Навої, де скоїв зіткнення із вказаним автомобілем.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, потерпілій ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що 16 серпня 2012 року близько 16:05, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д. н. з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони проспекту Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох. В цей час попереду вказаного автомобіля з крайньої лівої смуги зустрічного напрямку бульвару Перова розпочав рух з одночасним маневром лівого повороту автобус «Богдан А 091» під керуванням водія ОСОБА_6 , в салоні якого серед інших пасажирів перебували пасажири ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Під час руху ОСОБА_5 допустив порушення вимог пункту 1.5, підпункт «б» п. 2.3, пунктів 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху. Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_5 виявилось у тому, що він, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д. н. з. НОМЕР_2 , рухаючись в третій смузі проїзної частини бульвару Перова зі сторони проспекту Визволителів, в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух. При виникненні небезпеки для руху, чим для водія ОСОБА_5 являвся автобус «Богдан», д. н. з. НОМЕР_1 , яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжував рух далі та виїхавши на перехрестя з вул. А. Навої в м. Києві, де скоїв зіткнення з автобусом «Богдан», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що порушення водієм ОСОБА_6 вимог пункту 1.5, підпункту «б» п. 2.3, пунктів 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху та настання наслідків у вигляді спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_7 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Київський апеляційний суд ухвалою від 27 грудня 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій, посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині що стосується ОСОБА_5 тапросить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 й призначити новий розгляд у цьому суді.

Обґрунтовуючи свою позицію, зазначає, що апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , всупереч положень статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), в оскарженому рішенні не надав відповідей на всі доводи, висловлені прокурором у скарзі. Зокрема, як уважає сторона обвинувачення, апеляційний суд не надав оцінки доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК, що призвело до безпідставного прийняття рішення про залишення без змін виправдувального вироку щодо ОСОБА_5 .

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За статтею 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а під час його перегляду виходить з обставин, установлених у вироку.

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, прокурор заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , а також посилається на неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірка на підставі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі прокурор, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Твердження прокурора щодо невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що вироком місцевого суду ОСОБА_5 виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Усупереч твердженням прокурора в касаційній скарзі, із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції щодо виправданого ОСОБА_5 без змін.

Більш того, погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції надав правильну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, оскільки навіть якщо припустити, що останній допустив порушення пунктів 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими порушеннями та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якої цим же вироком визнано іншого учасника цієї пригоди.

Із цими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В ухвалі апеляційний суд обґрунтовано вказав, що в даному конкретному випадку, аварійну ситуацію, яка призвела до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої постраждали люди, а саме потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , створив водій автобуса «Богдан А 091» ОСОБА_6 , який, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофора, відповідно до вимог пункту 16.6 Правил дорожнього руху, був зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, в даному випадку автомобілю «ЗІЛ 138 Л» під керуванням водія ОСОБА_5 , що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.

Крім того, надаючи відповідь на доводи апеляційної скарги прокурора про підтвердження допущених ОСОБА_5 порушень п. 1.5, підпункт «б» п. 2.3, пункти 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху висновками експертів № 436/ат, № 445 А № 276 ат, № 311/ат, № 10473/14-52, суд апеляційної інстанції вказав, що жоден із наведених в апеляційній скарзі висновків експертів-автотехників не може бути покладений в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 , оскільки відповіді експертів за певними варіантами, зокрема за показаннями водія ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про те, що водій автомобіля «ЗІЛ» ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху, у зв`язку з чим в діях останнього, з технічної точки зору, експертом вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, мають характер припущень та можуть розглядатись як належні докази, що містять фактичні дані, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При цьому, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що, аналізуючи досліджені під час судового розгляду докази, зокрема висновки експертів, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання ОСОБА_5 щодо обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням загальних положень, передбачених пунктами 1.4, 1.5 Правил дорожнього руху про те, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, а їх дії або бездіяльність не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху.

Так, відповідно до усталеної судової практики, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Такого ж висновку дійшов й апеляційний суд, належним чином відобразивши таку позицію в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою й обґрунтованою, за змістом відповідає статтям 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час постановлення цього рішення.

Інші доводи наведені в касаційній скарзі прокурора, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, не є безумовними і достатніми для скасування цього рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, в касаційній скарзі прокурора не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3