Справа № 461/1663/21
Провадження № 1-кс/461/726/23
УХВАЛА

21.02.2023 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про відвід судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 ,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся із заявою про відвід судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 від участі у розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні №0004023 від 09.09.2017.

В обґрунтування заявленого відводу ОСОБА_3 зазначає, що не погоджується з процесуальними рішеннями окремих суддів Галицького районного суду міста Львова під час розгляду обвинувального акту у даному кримінальному провадженні. Зокрема, обґрунтовуючи відвід судді ОСОБА_4 заявник вказує, що суддя ОСОБА_4 «різними маніпуляціями відмовив йому та його представнику у доступі до матеріалів правосуддя», чим порушено засади рівності учасників судового процесу перед законом і судом. Також заявник вказує, що суддя ОСОБА_4 «необ`єктивно та упереджено відноситься до розгляду справи та однобоко надає оцінку непідтвердженим подіям, що викликає недовіру до судді». Крім того, заявник вважає, що даний суддя «прийняв незаконне рішення по справі 461/7063/17», що призвело до погіршення відносин заявника із донькою.

Крім того, у поданій заяві ОСОБА_3 надає оцінку змісту доказів та характеру повідомленої йому підозри, в тому числі у контексті строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Заявник вважає, що такі дії судді порушують його права та Конституцію України. Також заявник, вказує на те, що неналежний розгляд обвинувального акту у Галицькому районному суді м. Львова, незаконність самого кримінального провадження щодо заявника, свідчать про упередженість складу суду. Відтак, посилаючись на відповідні положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ та КПК України, заявник просить відвести суддю від участі у розгляді відповідного обвинувального акту.

Заявник в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи за його відсутності.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема судом були вжиті заходи передбачені ст. 135 КПК України.

Згідно положень параграфу 6 глави 3 розділу 1 КПК України, неявка учасників процесу на розгляд заяви про відвід не є перешкодою для розгляду заяви про відвід.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Отже, виходячи з наведених положень, підстав для відкладення розгляду заяви або обставин які зумовлюють неможливість проведення такого розгляду не встановлено.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Дослідивши подану заяву, приходжу до наступного висновку.

Заявник являється обвинуваченим у кримінальному провадженні в межах якого подано заяву про відвід.

ОСОБА_3 вказує на те, що не погоджується з процесуальними рішеннями окремих суддів Галицького районного суду міста Львова під час розгляду обвинувального акту у даному кримінальному провадженні. Зокрема, обґрунтовуючи відвід судді ОСОБА_4 заявник вказує, що суддя ОСОБА_4 «різними маніпуляціями відмовив йому та його представнику у доступі до матеріалів правосуддя», чим порушено засади рівності учасників судового процесу перед законом і судом. Також заявник вказує, що суддя ОСОБА_4 «необ`єктивно та упереджено відноситься до розгляду справи та однобоко надає оцінку непідтвердженим подіям, що викликає недовіру до судді» та «прийняв незаконне рішення по справі 461/7063/17».

У поданій заяві ОСОБА_3 також надає оцінку змісту і допустимості доказів та характеру повідомленої йому підозри, в тому числі у контексті строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Оцінюючи обґрунтованість заяви, виходжу з положень ч. 3 ст. 26 КПК України, відповідно до яких слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Таким чином, розглядаючи заяву про відвід судді ОСОБА_4 , суддею не оцінюються доводи заявника щодо дій інших суддів у даному кримінальному провадженні, адже такі обставини виходять за межі його компетенції.

Стосовно доводів заявника про відведення судді ОСОБА_4 , приходжу до наступних висновків.

В ході розгляду заяви про відвід встановлено, що мотиви заявника щодо наявності сумнівів в упередженості та об`єктивності судді ґрунтуються виключно на суб`єктивній думці самого заявника, яка фактично пов`язана з його припущеннями, непогодженнями із самим фактом наявності кримінального провадження в межах якого він має статус обвинуваченого та непогодженнями з процесуальними діями і рішеннями судді в іншому провадженні. Однак, такі доводи не можуть бути беззаперечною та законною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника із самим фактом наявності кримінального провадження в межах якого він має статус обвинуваченого та його непогодження з процесуальними діями та рішеннями судді в іншому провадженні, з точки зору закону, не може вважатися належною підставою для відведення судді від участі у провадженні (справі).

До поданої заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу на його обґрунтування.

Аналіз поданої заяви свідчить про те, що наведені мотиви не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, а їх частина, яка стосується законності пред`явленого обвинувачення та допустимості доказів, можуть бути предметом оцінки під час розгляду відповідної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за результатами розгляду обвинувального акту.

Більше того, аналіз самих матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що подача відповідних заяв про відвід ОСОБА_3 відбувається достатньо регулярно та фактично відповідає часу призначень наступних судових засідань у справі, а кількість таких заяв є значною. Наведена поведінка заявника містить чітко виражені ознаки зловживання правом на відвід та намагання затягнути судове провадження.

Такі висновки випливають із самого змісту усіх поданих заяв про відвід, які є практично ідентичними та фактично відрізняються тим, що заявник наводить у цих заявах аналогічні підстави та факти, у різній послідовності і дещо змінюючи сам текст. Очевидним також є те, що подача заяви про відвід зумовлює неможливість проведення судового засідання, адже суд змушений відкладати розгляд справи до вирішення відводу.

Вказані обставини свідчать про наявність стійкої тенденції у поведінці заявника, який є обвинуваченим у кримінальному провадженні, яка полягає у систематичній неявці у судові засідання та подачі до суду заяв про відвід напередодні чергового слухання справи, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. В свою чергу, поведінка заявника свідчить про неналежне виконання ним обов`язків явки до суду.

Доводи заявника про те, що суддя необ`єктивно та упереджено відноситься до розгляду справи та однобоко надає оцінку непідтвердженим подіям, є надуманими, адже аналіз матеріалів судового провадження вказує на те, що дослідження обставин справи та доказів фактично не розпочалося, оскільки обвинувачений не з`являється у судові засідання.

Також, матеріали справи не містять жодних даних про ненадання обвинуваченому чи його захиснику можливості ознайомитись з матеріалами провадження. Більше того, аналіз матеріалів судового провадження вказує на те, що такі твердження заявника є голослівними, тобто нічим не підтверджені.

Не можна не відзначити і те, що заявнику під час розгляду його попередніх аналогічних заяв роз`яснювалось і звернуто увагу на наступне.

Згідно ч.ч. 2, 7 статті 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Підозрюваний, обвинувачений зобов`язаний, серед іншого, прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб; виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

Відповідно до положень статті 318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 322 КПК України, судовий розгляд відбувається безперервно, крім часу, призначеного для відпочинку. Не вважаються порушеннями безперервності судового розгляду випадки відкладення судового засідання внаслідок:

1) неприбуття сторони або інших учасників кримінального провадження;

2) складення та погодження прокурором процесуальних документів щодо відмови від підтримання державного обвинувачення, зміни обвинувачення або висунення додаткового обвинувачення;

3) підготовки захисту обвинуваченого від зміненого чи додаткового обвинувачення;

4) підготовки потерпілого для підтримання обвинувачення в суді, якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення;

5) проведення дослідження речових доказів за місцем їх знаходження, огляду на місці;

6) проведення експертизи у випадках та порядку, передбачених статтею 332 цього Кодексу;

7) надання доступу до речей чи документів або доручення проведення слідчих (розшукових) дій у випадках та порядку, передбачених статтею 333 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 323 КПК України, якщо обвинувачений, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не прибув за викликом у судове засідання, суд відкладає судовий розгляд, призначає дату нового засідання і вживає заходів до забезпечення його прибуття до суду. Суд також має право постановити ухвалу про привід обвинуваченого та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення в порядку, передбаченому главами 11 та 12 цього Кодексу.

Наведені положення закону вказують на те, що участь обвинуваченого під час судового провадження є обов`язковою та він зобов`язаний з`являтись на усі судові виклики або завчасно повідомляти про неможливість прибути суд. Крім того, наведені положення вказують на те, що судовий розгляд проводиться безперервно.

Жодна норма КПК України не зобов`язує суд «погоджувати» з обвинуваченим дату судового розгляду.

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання кримінального провадження, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей, він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним.

Отже, за відсутності будь-якого доказу чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд, серед іншого, надає оцінку процесуальним рішенням суду, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення ним правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Також, слід відзначити наступне.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад судочинства. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Оцінюючи доводи заявника щодо належності та допустимості доказів у межах кримінального провадження, а також його непогодження з висунутим обвинуваченням, слід відзначити, що така оцінка надається судом за результатами судового розгляду в цілому. Відтак, такі доводи заявника не можуть бути законною підставою для відводу судді.

Варто також відзначити те, що матеріали кримінального провадження містять докази стосовно неодноразових неявок обвинуваченого в судові засідання, внаслідок чого до нього було застосовано процедуру приводу. Такі дії та поведінка обвинуваченого очевидно не сприяє об`єктивному та своєчасному розгляду справи, з дотриманням розумних строків.

Доводи ОСОБА_5 наведені у заяві про відвід базуються виключно на його особистих припущеннях і суб`єктивній думці, яка фактично ґрунтується на непогодженні з процесуальними діями судді та самим фактом існування даного кримінального провадження, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, сама заява містить ознаки зловживання правом на відвід, адже практично дублює попередні аналогічні заяви, в тому числі даному складу суду, а факти які встановлюють упередженість судді в ході розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Таким чином, наведені доводи не можуть бути законною та належною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку, що в ході розгляду заяви не здобуто і не встановлено належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу судді. Наведене вказує на відсутність законних підстав для усунення судді від участі у розгляді справи. Отже, обставин, які передбачені ст. 75 КПК України та які б унеможливлювали участь судді у розгляді обвинувального акту, в ході розгляду заяви не встановлено.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 75, 80, 81 КПК України,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1