Справа № 646/1155/22
№ провадження 1-кп/646/448/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові кримінальне провадження №0000407 від 04.08.2022 з обвинувальним актом відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Луганськ, українки, громадянки України, одруженої, раніше не судимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 114-2 КК України, -

встановив:

В провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 за ч.3 ст. 114-2 КК України.

Ухвалою суду вказане кримінальне провадження призначене до підготовчого судового засідання.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачуються в тому, що вона, влітку, точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, під час перетину лінії розмежування через КПВВ «Станиця Луганська» Луганської області, вступила в злочинну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я « ОСОБА_6 », та розуміючи, що вказана особа є представником Російської Федерації, її незаконних збройних формувань, які діють на тимчасово окупованій території України, погодилася надавати останньому інформацію про суспільну та політичну ситуацію в Україні, переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому, ОСОБА_4 , на виконання свого злочинного умислу, надала особі на ім`я « ОСОБА_6 » свій номер мобільного телефону НОМЕР_1 .

В подальшому, у період з літа 2021 року по квітень 2022 року ОСОБА_4 , спілкувалася з особою на ім`я « ОСОБА_6 » щодо суспільної та політичної ситуації в Україні шляхом надсилання повідомлень у додатку «Telegram» зі свого мобільного телефону Redmi Note 7 з акаунту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з номером НОМЕР_1 в акаунт « ІНФОРМАЦІЯ_3 » особи на ім`я « ОСОБА_6 ».

Після чого, у квітні 2022 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Харків, у вказаний спосіб через додаток «Telegram», під час спілкування з особою на ім`я « ОСОБА_6 », розуміючи, що останній є представником Російської Федерації, її незаконних збройних формувань, які діють на тимчасово окупованій території України, вирішила зібрати та надавати йому інформації щодо переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.

Так, у період часу з квітня 2022 року по вересень 2022 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Харків, на виконання свого злочинного умислу, направленого на надання інформації про розташування Збройних Сил України представникам Російської Федерації та іншим незаконним збройним формуванням, зібрала та передала інформацію щодо пересування військової техніки та місць розташування блокпостів у м. Харків, а саме: блокпостів в районі АДРЕСА_2 , в районі перетину АДРЕСА_3 , в районі перехрестя на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 і АДРЕСА_4 , в районі АДРЕСА_3 і АДРЕСА_5 .

Зокрема, ОСОБА_4 у період з квітня 2022 року по вересень 2022 року, знаходячись у м. Харків, на виконання свого злочинного умислу, направленого на поширенні інформації про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, представникам Російської Федерації та інших незаконних збройних формувань, надала особі на ім`я « ОСОБА_6 » інформацію про розміщення блокпостів в м. Харкові в районі вул. Достоєвського, в районі перетину АДРЕСА_3 , в районі перехрестя на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 і АДРЕСА_4 , в районі АДРЕСА_3 і АДРЕСА_5 .

Дії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфіковані за ч. 3 ст. 114-2 КК України - поширення інформації про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану, з метою надання такої інформації державі, що здійснює збройну агресію проти України, або її представникам або іншим незаконним збройним формуванням.

В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_4

запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так як ризики, передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати, а саме: переховування від органів досудового розслідування та суду, оскільки злочин, який інкримінується ОСОБА_4 є особливо тяжким, санкція за вчинення якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, а тому остання може виїхати до Російської Федерації, та тимчасово окуповану територію, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще мають бути допитані безпосередньо під час судового засідання з метою схилити їх до відмови від дачі правдивих показань у кримінальному провадженні, вчинити нові кримінальні правопорушення та/або продовжити свою злочинну діяльність, оскільки злочинна діяльність ОСОБА_4 була спрямована на вчинення злочину проти національної безпеки України, а тому перебуваючи на волі на тлі зростаючої військової агресії Російської Федерації проти України, може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, що в свою чергу, може призвести до тяжких наслідків.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а тому вважав за доцільне змінити запобіжний захід на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту або визначити розмір застави. Також заперечував щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, оскільки викладене в акті формулювання обвинувачення є неконкретним, а саме: неконкретизоване місце вчинення кримінального правопорушення - злочину, з якого саме місця обвинувачена передавала інформацію щодо пересування військової техніки та місць розташування блокпостів у м. Харкові, а тому вважав, що справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва за місцем розташування органу досудового розслідування.

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала позицію захисника.

Суд, ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, вислухавши думку учасників судового провадження, вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, в тому числі, має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Проте, в порушення зазначених положень кримінального процесуального закону, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 складений з порушенням вимог КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інш.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Натомість, в обвинувальному акті не зазначене місце (конкретна адреса чи адреси) вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України

Крім того, не зазначення конкретного місця вчинення кримінального правопорушення, перешкоджає вирішити питання щодо підсудності розгляду вказаного кримінального провадження.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

В обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинуваченого на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Частиною 1 ст. 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винними і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне обвинувачення.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст. 22 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст. 20 КПК України.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у п. п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту».

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Вказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення в суді згідно ст. 338 КПК України, оскільки зазначені обставини не є новими фактичним обставинами кримінального правопорушення, враховуючи, що вони зазначені в обвинувальному акті.

Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст. 291 КПК України, а тому у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Окрім цього, як встановлено під час підготовчого судового засідання, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2022 відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.09.2022 вказану ухвалу скасовано, постановлено нову, якою ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В подальшому, 05.10.2022 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_4 змінено запобіжний захід з тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на тримання під вартою без визначення розміру застави, визначено строк дії запобіжного заходу до 06.11.2022.

Ухвалою слідчого судді того ж суду від 02.11.2022 ОСОБА_4 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 09.12 2022.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

В обґрунтування поданого клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_4 , прокурор посилається на те, що на теперішній час існують заявлені ризики, що визначені у ч. 1 ст. 177 КПК України: переховування від суду, незаконний вплив на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення та/або продовження своєї злочинної діяльності.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинувачених, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначених осіб.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Оскільки ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років позбавлення волі, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, що тяжкість інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення є вагомим доводом, що збільшують ризик переховування від суду.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Крім того, як зазначив прокурор, обвинувачена ОСОБА_4 може чинити тиск на свідків які ще мають бути допитані безпосередньо під час судового розгляду з метою схилити їх до відмови від дачі правдивих показань у кримінальному провадженні.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від потерпілих, свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений обізнаний як про їх персональні данні, так і про зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченої на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

Таким чином, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 , у разі визнання її винуватою, з огляду на вірогідність переховування від суду; незаконного впливу на свідків; вчинення іншого кримінального правопорушення та/або продовження своєї злочинної діяльності, свідчать про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Всі інші питання фактичні обставини кримінального провадження, питання винуватості чи не винуватості в скоєнні кримінального правопорушення, а також питання відносності та допустимості доказів будуть вирішуватися на іншій стадії кримінального процесу судового провадження під час розгляду справи по суті. Встановлення того, вчинила чи не вчинила ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід.

Таким чином, суд вважає встановленим продовження існування ризиків, щодо обвинуваченої, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченої переховуватися від суду; незаконний вплив на свідків; вчинення іншого кримінального правопорушення та/або продовження своєї злочинної діяльності.

Судом вивчалася можливість щодо не доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченій.

Відповідно до ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Таким чином, враховуючи продовження існування зазначених ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, враховуючи дані про особу обвинуваченої, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченої, характеру та тяжкості діяння, яке їй інкримінується, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду. На теперішній час наявні підстави для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В той же час, виходячи з цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, принципу правової визначеності, суд вважає необхідним з урахуванням часу надходження обвинувального акту до суду, продовжити строк застосованого запобіжного заходу відносно обвинуваченої у виді тримання під вартою до 05.02.2023 року включно.

Слід зауважити, що ч.4 ст. 183 КПК України передбачає чіткий перелік випадків, коли слідчий суддя має право не визначати розмір застави, а саме: під час дії воєнного стану тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з огляду на високий ступінь встановлених ризиків, застосування застави у даному випадку також не зможе забезпечити ефективного уникнення встановлених ризиків, у зв`язку з чим застава не застосовується.

Керуючись ст. ст. 7, 91, 214, 217, 291, 314-317, 369 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000407 від 04.08.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 114-2 КК України, повернути прокурору, який склав обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі суду недоліків.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 днів, до 05 лютого 2023 року включно.

Ухвала суду в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченим - в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала суду в іншій частині може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим - в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя: ОСОБА_1