Вважаю, що судове рішення скасуванню не підлягало і підстав для постановлення свого рішення про арешт майна у суду апеляційної інстанції не було.
Так, у клопотанні слідчого вказується про необхідність арешту майна ОСОБА_2 з метою забезпечення можливості конфіскації майна як виду покарання.
Також у клопотання зазначено, що ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.3,4,5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України з яких ч.5 ст. 191 КК України є особливо тяжким злочином за санкцією статті якого передбачено покарання у виді конфіскації майна.
Разом з тим, відповідно до вимог ч.2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, з поміж іншого:
обґрунтування необхідності арешту майна , документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, таким майном.
До клопотання, також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною 10,11,12 ст. 170 КПК України, також визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Відповідно з ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Відповідно до ч.ч.2,4,5 цієї статті слідчий суддя повинен врахувати, правову підставу для арешту майна , наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження , наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
За визначенням, відповідно до положень ч.1 ст. 170 КПК України, арешт майна полягає у позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.
На мою думку особа, яка подала клопотання необхідності арешту майна, що включає позбавлення права відчуження, розпорядження та користування майном, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України не довела.
Так, слідчим направлено до суду лише клопотання про застосування арешту майна та витяги з ЄРДР про внесення відомостей про кримінальні правопорушення, жодних документів про підтвердження обґрунтованої підозри ОСОБА_2 , в тому числі і самого повідомлення про підозру до матеріалів клопотання не долучено, які і документів підтверджуючих право власності на майно, а також дані про співвласників майна чиї інтереси будуть порушені, в разі застосування арешту, а також доказів про наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
При цьому, слідчий у клопотанні вказує як на підставу для арешту майна повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, хоча у клопотанні зазначаючи зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, констатує, що ОСОБА_3 діючи за попередньою змовою з іншими особами сприяв у заволодіння частиною бюджетних коштів, що призначалися для виконання будівельних робіт на загальну суму 343080.11 грн., що відповідно до примітки ч.3 ст. 185 КК України є великим розміром і кваліфікується за ч.4 ст. 191 КК України, який є тяжким злочином та передбачає не такого виду покарання як конфіскація майна.
Крім того, слідчий не наводить жодних підстав для застосування арешту майна, що полягає у застосуванні усіх обмежень, в тому числі і позбавлення права користування майном до якого належить земельна ділянка, автомобіль, а також і Ѕ будинку, а апеляційний суд на мою думку без достатніх правових підстав застосовує найбільш обтяжливий спосіб арешту, хоча слідчим та прокурором не доведено такої необхідності, при цьому апеляційний суд фактично позбавив права осіб, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні використовувати його, оскільки застосував арешт без обмежень, що включає позбавлення права на користування майном, що суперечить вимогам ч.12 ст. 170 КПК України.
Вважаю, що за даних обставин ухвала слідчого судді про відмову в застосуванні арешту не підлягала скасуванню і у апеляційного суду, через не доведеність особою, яка подала клопотання необхідності арешту, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, підстав для задоволення клопотання та застосування найбільш обтяжливого способу арешту з забороною використання власнику та володільцям транспортного засобу, а також особам, які на законних підставах проживають у житловому приміщенні права користуватися земельною ділянкою призначеної для обслуговування житлового будинку та частиною будинку не було.
Суддя ОСОБА_4