УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 685/274/22

провадження № 51-2070ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 січня 2023 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженки с. Григорівське Вознесенського району Миколаївської області, жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 166 та ч. 2 ст. 270 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ст. 166 КК на строк 5 років, за ч. 2 ст. 270 цього Кодексу - 6 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_6 , питання про законність і обґрунтованість судового рішення щодо якого в цій касаційній скарзі не порушується.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як убачається з вироку суду, у 2020 році, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , з метою покращення опалення шляхом внесення конструктивних змін у наявне пічне опалення, вмонтував у грубку металеву решітку, яку розташував над топковим отвором грубки, що призвело до фактичного доступу з житлової кімнати до відкритого полум`я в топці грубки.

Також ОСОБА_6 , у порушення вимог п. 2.6 розділу IV «Загальні вимоги пожежної безпеки до інженерного обладнання» затверджених наказом МВС України від 30 грудня 2014 року № 1417 «Правил пожежної безпеки в Україні», у цьому ж будинку не вжив заходів щодо встановлення металевого листа при експлуатації пічного опалення для захисту підлоги з горючих матеріалів, який має встановлюватися під топковими дверцятами (топковим отвором) розміром 0,7 м. Х 0,5 м. та розташовуватися своїм довгим боком вздовж печі.

В подальшому ОСОБА_6 , легковажно ставлячись до вищезазначених заборон при експлуатації опалення та недоліків у конструкції груби, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не дотримуючись встановлених заборон, розмістив дитячі ліжка та речі побутового вжитку на відстані близько одного метра від топкового отвору печі та прикритого самостійно встановленою металевою решіткою отвору в самій топці, розташованою над топковими дверцятами.

17 листопада 2021 року близько 08:00 ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , запалила вогонь в печі однієї з житлових кімнат, в якій перебували її малолітні діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та впродовж усього дня підтримувала вогонь у цій печі, підкидаючи дрова у полум`я.

В той же день близько 19:00 ОСОБА_4 , маючи намір придбати продукти харчування в місцевому магазині та зустріти з роботи свого чоловіка ОСОБА_6 , легковажно ставлячись до заборони користування печами, які мають тріщини, та заборони залишення печей, які топляться, без догляду або доручати нагляд за ними за малолітніми дітьми, передбаченою пунктом 2.13 розділу IV «Загальні вимоги пожежної безпеки до інженерного обладнання» Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України від 30 грудня 2014 року № 1417, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була і могла їх передбачити, без нагальної потреби залишила будинок, в якому знаходилися четверо її малолітніх дітей, які спали в кімнаті, де встановлена топка печі, закрила за собою двері та пішла в центр села Медисівка, де в той час перебував її чоловік.

В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , будучи батьками ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_14 , крім того, матір`ю малолітньої ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якими разом проживали по АДРЕСА_2 , ігноруючи вимоги статті 150 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та усвідомлюючи можливість їх настання, перебували спільно на автобусній зупинці, яка розташована в центрі села Медисівка, знаючи про перебування чотирьох малолітніх дітей без нагляду у будинку з несправною піччю, в якій горить вогонь.

Під час відсутності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , близько 20:00 17 листопада 2021 року через вищезазначені несправності в грубці і порушення правил пожежної безпеки при експлуатації печі на твердому паливі, загорілися легкозаймисті речі побутового вжитку, що знаходилися впритул до печі, і в будинку виникла пожежа.

В цей час малолітні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які залишилися без нагляду в будинку, перебуваючи в безпорадному стані, обумовленому низьким віковим, фізичним та розумовим розвитком, після виникнення пожежі не змогли залишити приміщення будинку, вдихали отруйні продукти горіння, внаслідок чого від гострого отруєння чадним газом (оксидом вуглецю) померли.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2023 року апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_15 , захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2022 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить змінити вирок в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі: за ст. 166 КК на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 270 цього Кодексу - на 3 роки. На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК або ст. 79 цього Кодексу звільнити її від відбування покарання з випробуванням, встановивши відповідний іспитовий строк.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченій, зокрема активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Акцентує, що злочини вчиненні з необережності, у формі кримінальної протиправної недбалості, оскільки ОСОБА_4 не передбачала можливості настання суспільно - небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити,

Звертає увагу і на те, що відповідно до характеристик ОСОБА_4 позитивно характеризується по місцю роботи та проживанню, вона змінила спосіб життя, влаштувалась на роботу, що свідчить, що вона стала на шлях виправлення, на час розгляду справи в суді першої інстанції перебувала у стані вагітності, під час апеляційного розгляду - народила дитину.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі та копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 166 та ч. 2 ст. 270 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як вбачається з наданих копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винної, яка щиро розкаялася у вчиненому, що виразилося в усвідомленні в судовому засіданні протиправності вчиненого та щирому жалю з цього приводу, яка намагалася надавати допомогу потерпілим в межах своїх знань та вмінь і наведені обставини пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того враховано, що ОСОБА_4 раніше притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення («Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей») за залишення 27 лютого 2020 року своїх малолітніх дітей без нагляду у будинку, створивши загрозу їх життю та здоров`ю, за постановою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 квітня 2020 року справу було закрито у зв`язку з малозначністю, від адміністративної відповідальності її було звільнено, обмежившись усним зауваженням; на день розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 перебувала на 8 місяці вагітності.

Також місцевий суд акцентував, що саме ОСОБА_4 залишила малолітніх дітей без нагляду в будинку з пічкою, в якій горить вогонь, та тривалий час була відсутня.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , яка просила застосувати до обвинуваченої положення ст. 75 КК, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали, погоджуючись із вироком місцевого суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, призначене ОСОБА_4 покарання за розміром є необхідним і достатнім для її виправлення, запобігання та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Між тим, апеляційний суд акцентував на важливості такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, з огляду на дані про особу обвинуваченої, враховуючи наслідки вчинених злочинів, апеляційний суд зазначив, що досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_4 від суспільства є неможливим. А тому застосування інституту умовного звільнення за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Відповідно до ст. 79 КК у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання із встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно із законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Однак це звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування лише до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 7 років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 13 вересня 2018 року у справі № 688/309/17, та від 24 жовтня 2018 року у справі № 640/8138/16-к, від 11 грудня 2019 року у справі № 415/6262/17: наявність передбачених у законі умов для звільнення таких жінок від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення, застосування цього звільнення є правом, а не обов`язком суду, якщо є достатні підстави для висновку про можливість виправлення без реального відбування покарання.

Отже, на думку Суду, правових підстав вважати, що призначене засудженій остаточне покарання є явно несправедливим через суворість у зв`язку з неналежним врахуванням судами першої та апеляційної інстанції всіх обставин кримінального провадження немає та в касаційній скарзі адвоката ОСОБА_5 не наведено.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженій покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не обґрунтувала.

Оскаржувані судові рішення відповідають приписам статей 370, 374, 419 КПК.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 січня 2023 року щодо щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3