Справа № 145/1195/22
Провадження №11-кп/801/296/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

та обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року,

якою задоволено клопотання прокурора, продовжено запобіжний захід у виді триманя під вартою строком на 60 днів, тобто до 07 квітня 2023 року включно щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

На розгляді Тиврівського районного суду знаходиться обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

20.01.2023 від прокурора Тиврівського відділу Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 надійшло клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою на 60 днів. Клопотання мотивовано тим, що обвинувачений, раніше судимий, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, який пов`язаний з нападом в тому числі на малолітню дитину. За вчинення вказаного злочину, обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, вказаний злочин вчинено в період іспитового строку. Обвинувачений може незаконо впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення подібного характеру.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 07 квітня 2023 року включно.

Прийняте рішення мотивовано тим, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує те, що останньому висунуте обвинувачення у вчиненні умисного, тяжкого злочину пов`язаного з нападом в тому числі на малолітню дитину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не встав і даний злочин вчинив в період іспитового строку, офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, тому вказане свідчить про наявність ризиків переховування від суду. Термін тримання обвинуваченого під вартою спливає 10 лютого 2023 року. Розгляд справи розпочато, однак, у справі не допитані свідки та не досліджені письмові докази, що не виключає можливості тиску обвинуваченого на свідків, також, обвинувачений може іншим чином перешкоджати встановленню об`єктивної істини, що і доводить існування ризиків у кримінальному провадженні, визначених ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків чи вчиняти вплив на потерпілих, серед яких малолітня дитина. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Сукупність вищезазначеного свідчить, що на даний час жоден з більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не досягне мети застосування запобіжного заходу, визначеної ст.177 КПК України, оскільки інший запобіжний захід ніж тримання під вартою на думку суду не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти спробам перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, уникнути відповідальності.

Все зазначене свідчить, що ризики встановлені судом при обранні запобіжного заходу існують, а достатнім для їх запобігання запобіжним заходом буде тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інші запобіжні заходи не будуть гарантувати належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, в зв`язку з чим, дію запобіжного заходу доцільно продовжити на 60 діб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням до нього електронних засобів контролю.

На переконання захисника, судове рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості, винесене в результаті неправильної оцінки фактичних обставин справи, тому підлягає скасуванню. Зокрема, суд обґрунтовуючи свою ухвалу суд зазначає, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились, а застосування відносно ОСОБА_8 більш м?якого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, наведеним стороною обвинувачення, однак такий висновок суду є безпідставним та необґрунтованим, оскільки стосовно ОСОБА_8 можливо та мав би бути застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю. Захисник вважає, що застосування такого запобіжного заходу повністю нівелює ризики, на які посилався прокурор та цілком забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов?язків.

Вказує про те, що кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України є передчасною та невірною, оскільки обставини нібито вчинення обвинуваченим вказаного правопорушення викладені в обвинувальному акті суперечать матеріалам досудового розслідування та спростовуються ними ж. Крім того, суд протиправно взяв до уваги твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_8 безальтернативно загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки таке твердження суперечить ст. 62 Конституції України та презумпції невинуватості.

Судом також не враховані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його соціальний статус, репутація та майновий стан, а також наявність у нього міцних соціальних та сімейних зв?язків, зокрема, того, що на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Додаткової уваги заслуговує і той факт, що після описаних в обвинувальному акті подій, обвинувачений ОСОБА_8 жодним чином не переховувався від правоохоронних органів, нікуди не тікав та не мав наміру тікати та був затриманий за місцем свого проживання, що вкотре свідчить про безпідставність ризику того, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду. Відповідно перебування ОСОБА_8 під домашнім арештом із носінням електронного засобу контролю, зробить повністю неможливим його переховування від суду.

Зазначає про безпідставність ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, оскільки під час судового розгляду потерпіла та її законний представник надали свої пояснення суду. Таким чином, вказаний ризик припинив своє існування після безпосереднього надання потерпілими своїх пояснень суду. До того ж, на запитання сторони захисту в підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 повідомила, що до правоохоронних органів з приводу погроз на її адресу від обвинуваченого вона не зверталась та доказів таких погроз у неї не має. Також зазначає, що об?єктивних даних про вплив на свідків стороною обвинувачення не наведено, тому це є голослівним шаблонним висловом, за відсутністю доказів таких тверджень.

Що стосується ризику можливого вчинення кримінального правопорушення, то захисник зазначає про те, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешт із застосування електронного засобу контролю повністю нівелює вказаний ризик, оскільки ОСОБА_8 буде перебувати в межах свого помешкання та не зможе безконтрольно його залишати та відповідно вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Покурор ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, оскільки існування ризиків, передбачених п. 1,3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, тому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 вказані вимоги було дотримано судом у повному обсязі. Колегією суддів встановлено, що приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , суд виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховував те, що останньому висунуте обвинувачення у вчиненні умисного, тяжкого злочину пов`язаного з нападом в тому числі на малолітню дитину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не встав і даний злочин вчинив в період іспитового строку, офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, тому вказане свідчить про наявність ризиків переховування від суду. Термін тримання обвинуваченого під вартою спливає 10 лютого 2023 року. Розгляд справи розпочато, однак, у справі не допитані свідки та не досліджені письмові докази, що не виключає можливості тиску обвинуваченого на свідків, також, обвинувачений може іншим чином перешкоджати встановленню об`єктивної істини, вчинити інше кримінальне правопорушення, що і доводить існування ризиків у кримінальному провадженні, визначених ст.177 КПК України.

У даному разі колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Реальне існування ризику обвинуваченого переховуватися від суду має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером останнього, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Так, встановлюючи існування ризику переховування ОСОБА_8 від суду, колегія суддів бере до уваги відомості щодо особи обвинуваченого, його сімейний стан, спосіб життя, тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа та тяжкість покарання, яке може бути призначене у разі встановлення вини особи та приходить до висновку про його існування.

Встановлено, що ОСОБА_8 офіційно не працює, не має постійного джерела доходу,на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачений раніше судимий за ч.1 ст.121 КК України, однак звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, під час дії якого йому інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України. Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачений переоцінку своєї моделі поведінки не здійснив.

Безпідставними є доводи захисника про те, що суд не врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його соціальний статус, наявність у нього міцних соціальних та сімейних зв?язків, зокрема, того, що на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також його репутацію та майновий стан, оскільки зазначені обставини не зменшують існування ризиків, передбачених, ч.1 ст.177 КПК України. При цьому вказані обставини існували і на час вчинення інкримінованих обвинуваченому протиправних дій, однак вони не утворили жодних моральних запобіжників при обранні ОСОБА_8 моделі поведінки, а відтак вони не здатні перешкодити вчинити обвинуваченому дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, у разі переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду. До того ж, у разі переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду існує висока ймовірність спроб перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки існує велика імовірність того, що не перебуваючи під дією запобіжного заходу, який буде ґарантувати належну поведінку обвинуваченого, останній може створити умови та обставини з метою уникнення кримінальної відповідальності

Крім того, безпідставними є посилання захисника на те, що після описаних в обвинувальному акті подій, обвинувачений ОСОБА_8 жодним чином не переховувався від правоохоронних органів, нікуди не тікав та не мав наміру тікати, був затриманий за місцем свого проживання, що свідчить про безпідставність ризику того, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду. На переконання колегії суддів, викладене не є безумовною підставою для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з електронними засобами контролю або іншого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки не має такого ступеню довіри, який міг би бути врахований судом, як такий, що має запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого. Крім того, викладене не є такими, що спростовує або мінімізує встановлені судом першої інстанції ризики.

Колегія суддів також не погоджується з доводами захисника, які стосуються того, що суд протиправно взяв до уваги твердження сторони обвинувачення, про те, що ОСОБА_8 безальтернативно загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки таке твердження суперечить ст. 62 Конституції України та презумпції невинуватості.

У даному разі при вирішенні питання про доцільність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд врахував не лише тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, а також вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого, і те, що обвинувачений раніше судимий та йому інкримінується вчинення кримінального правопорушення під час дії іспитового строку.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини,суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. При цьому тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.З огляду на, це суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Під час встановлення ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, колегія суддів, враховує те, що хоч і потерпіла була допитана судом, однак, як правильно зазначив суд першої інстанції це не усуває ризику впливу на потерпілих, серед яких є малолітня дитина.

Встановлено, що обвинувачений проживає у сусідньому населеному пункті на невеликій відстані, а вчиненню злочину передували систематичні переслідування потерпілої. З оголяду на це, колегія суддів погоджується з висноком суду першої інстанції про те, що доводи сторони захисту про відсутність вказаного ризику, які обґрунтовуються тим, що в підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 повідомила, що до правоохоронних органів з приводу погроз на її адресу від обвинуваченого вона не зверталась та доказів таких погроз у неї не має, лише можуть вказувати про те, що такий ризик міг бути попереджений шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Водночас, що стосується свідків, то вони на даний час судом не допитані, тому колегія суддів вважає, що ризик такого впливу зберігається до дослідження показань свідків безпосередньо судом під час судового розгляду. Відповідно не виключає ймовірності того, що не будучи обмеженим у спілкуванні із свідками, обвинувачений може здійснювати на них незаконний вплив. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати наявність можливості незаконного впливу на свідків зі сторони зацікавленої особи, яким є обвинувачений, з метою формування певної позиції шляхом викривлення їх показань чи надання останніми неправдивих показань.

При цьому, колегія суддів вважає, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань під час досудового розслідування.

Не може залишитися поза увагою і те, що обвинувачений ОСОБА_8 до затримання не працював, не мав офіційного та постійного джерела доходу, обвинувачується у вчиненні корисливого, насильницького злочину проти власності, що в свою чергу свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Таким чином, непереконливими є доводи захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою та можливість застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту з електронним засобом контролю, оскільки як вбачається з правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції. Відповідно згода обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника на залишення йому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні.Тому доводи апеляційної скарги захисника про можливість запобігти встановленим ризикам шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з електронними засобами контролю лише свідчать про необґрунтованість вимог його апеляційної скарги. При цьому стороною захисту не надано жодного документу про право власності на житло чи доказів того, що власник житла не заперечує, щоб ОСОБА_8 перебував у цьому житлі під домашнім арештом.

Також не підлягають задоволенню доводи захисника, які стосуються передчасної та невірної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України. З вказаного приводу колегія суддів наголошує, що апеляційний суд на даній стадії кримінального провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Колегія суддів, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа повинна притягуватися до кримінальної відповідальності, а лише зобов`язана на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування або продовження щодо неї обмежувального заходу. Разом з тим, оскільки обвинувальний акт скеровано до суду, а ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, то у даному разі лише можна стверджувати про наявність існування обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, оскільки вони обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого. Будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано. Матеріали судового провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Продовження строку тримання під вартою відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, оскільки у даному випадку суспільний інтерес полягає у охороні права власності, а саме права будь-якого власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також у безпеці життя та здоров`я, особистої недоторканності, честі та гідності особи.

Отже, за результатом розгляду апеляційної скарги захисника колегія суддів оцінила в сукупності всі обставини, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого йому злочину, співрозмірність застосованого запобіжного заходу особі обвинуваченого та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419,422-1 КПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4