справа № 361/2035/23
провадження № 1-кп/361/824/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 , її представника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000545 від 30.12.2022, який надійшов з Київської обласної прокуратури по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернятин, Калинівський район, Вінницька область, громадянина України, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 , працюючого слюсарем КП «Київський метрополітен»,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 16.03.2023 було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просить призначити судовий розгляд кримінального провадження зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстави для закриття кримінального провадження відсутні, кримінальне провадження підсудне цьому суду і наявні всі підстави для призначення судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 проти призначення справи до судового розгляду не заперечували.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 заперечував проти призначення справи до розгляду та заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору посилаючись на те, що обвинувальний акт містить не зрозуміле та не конкретизоване обвинувачення, а саме те, що згідно з формулюванням обвинувачення загиблий ОСОБА_8 визначений органом досудового розслідування як пішохід, одночасно із змісту обвинувального акту вбачається, що безпосередньо перед ДТП останній керував належним йому автомобілем «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 та зупинив вказаний автомобіль в крайній правій смузі на бульварі Незалежності в м. Бровари в напрямку вулиці С. Петлюри, тобто ОСОБА_8 виконував функції водія даного транспортного засобу. Таким чином, визначення загиблого ОСОБА_8 у формулюванні обвинувачення як пішохода суперечить визначенням, які містяться в пунктах 1.10, 4.1 ПДР та не відповідає фактичним обставинам ДТП, які також викладені в формулюванні обвинувачення. Зазначені протиріччя у викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та у формулюванні обвинувачення роблять обвинувачення незрозумілим та неконкретним виходячи з того, що якщо ОСОБА_8 є пішоходом, то у даній обстановці останній повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 1.10, 4.1 та 4.4 ПДР, а якщо він є водієм, то в даній дорожній обстановці він порушив п.п. 9.9а), 9.10б), 15.13, 2.9а) ПДР. Враховуючи викладене відомості, надані обвинуваченому ОСОБА_4 є недостатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту, позбавляють можливості обвинуваченого ОСОБА_4 знати в чому його обвинувачують.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Прокурор заперечив проти заявленого клопотання посилаючись на його необґрунтованість, так як в обвинувальному акті чітко і зрозуміло викладено формулювання обвинувачення. Зазначив, що захисник акцентує увагу на порушенні правил дорожнього руху саме загиблим Головановим, однак на наслідки від порушень саме водієм ОСОБА_4 не впливає те, чи був ОСОБА_9 пішоходом чи водієм.

Потерпіла та її представник підтримали доводи прокурора, при цьому представник потерпілої додав, що заявлені захисником питання мають вирішуватися вже під час судового розгляду справи, а не в підготовчому судовому засіданні, просить відмовити в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту та призначити судовий розгляд.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду.

При цьому, вирішуючи клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до глави 27 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд зобов'язаний перевірити матеріали кримінального провадження, з'ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, вирішити питання, пов'язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. При цьому завданням цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду, тобто суд позбавлений можливості досліджувати докази кримінального провадження, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду.

Зокрема, на стадії підготовчого судового засідання суд перевіряє обвинувальний акт на відповідність вимогам ст. 291 КПК України. Вказана стаття містить конкретний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт, та не підлягає розширеному тлумаченню.

Таким чином, суд не може виходити за межі предмету розгляду у підготовчому судовому засіданні, та фактично вдаватися до дослідження обставин кримінального провадження, що є неприпустимим на даній стадії судового розгляду.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Так, порядок складання обвинувального акту, відомості, які має містити обвинувальний акт та документи, які додаються до обвинувального акту передбачені ст. 291 КПК України. Інших вимог, яким має відповідати обвинувальний акт, КПК України не містить.

Отже, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

У відповідності до ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.

Обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім'я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім'я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім'я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім'я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом'якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу;

9) дату та місце його складення та затвердження.

Обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

До обвинувального акту додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред'явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред'явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред'явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

За висновком, який міститься у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.10.2012 № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам статей 291, 292 КПК України, зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному; у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно) чи не затверджені прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки. Інших підстав для повернення обвинувального акту чинним кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено.

Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність цього процесуального документу вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які дійсно перешкоджають суду призначити судовий розгляд кримінального провадження.

Вивчивши обвинувальний акт у кримінальному провадженні суд вважає, що він в цілому відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Доводи сторони захисту стосовно того, що в обвинувальному акті наявні протиріччя у викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та у формулюванні обвинувачення, не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, оскільки в обвинувальному акті викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, при цьому вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність та сформульовано обвинувачення.

Заявлені захисником обставини свідчать про незгоду з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, однак дані обставини підлягають доведенню стороною обвинувачення під час судового розгляду і не підлягають розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Посиланні захисника на те, що ОСОБА_6 безпідставно визнано потерпілою в цьому кримінальному провадженні суд відхиляє з огляду на те, що під час підготовчого судового засідання, суд не вправі оцінювати процесуальні дії (бездіяльність) та рішення органу досудового розслідування, в тому числі щодо правильності визнання певної особи потерпілою чи проведення органом досудового розслідування допиту свідка чи потерпілого, оскільки відповідно до ст. 314-316 КПК України з'ясування таких обставин виходить за межі компетенції суду на стадії підготовчого провадження, такі обставини можуть бути досліджені під час судового розгляду.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що недоліків, які б перешкоджали суду призначити судовий розгляд кримінального провадження захисником не наведено, а тому в задоволенні клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору слід відмовити.

Дане кримінальне провадження підсудне Броварському міськрайонному суду Київської області. Підстав для закриття чи зупинення кримінального провадження судом не встановлено.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово, у відкритому судовому засіданні із викликом учасників судового провадження.

Клопотань про здійснення судового виклику певних осіб до суду для їх допиту, витребування певних речей, документів згідно п. 4 ч. 2 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання не надійшло.

Прокурором в підготовчому судовому засіданні також заявлено клопотання про продовження ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яка підтверджується забраними під час досудового розслідування доказами, які у своїй сукупності підтверджують причетність ОСОБА_4 до вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Також посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що: 1) ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування враховуючи значну суворість покарання за тяжкий злочин (від 5 до 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами від 5 до 10 років), що може спонукати ОСОБА_4 до спроб переховуватися від суду з метою ухилитися від передбаченої законом відповідальності; 2) ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення: він може особисто або опосередковано негативно впливати на хід судового розгляду через прохання, погрози або іншим шляхом знищити, приховати або спотворити докази, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також речі та документи, які містять інформацію щодо дорожньо-транспортної пригоди; 3) ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу на показання свідків та потерпілої. Враховуючи вказані ризики сторона обвинувачення вважає, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не достатній запобігти вказаним ризикам, тому просить клопотання задовольнити.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_4 , проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою заперечував та звертає увагу суду на те, що заявлені в клопотанні прокурором ризики не доведені, підозра не обґрунтована та не доведена належними доказами, тому наявна можливість застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, так як ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання, офіційно працевлаштований, має сталі соціальні зв`язки.

Просить суд розглянути клопотання колективу Вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен» про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, у вигляді особистої поруки в особі майстра колісної дільниці вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен» ОСОБА_10 та заслухати пояснення останньої з цього приводу.

Особа, яка виявила готовність взяти на поруки обвинуваченого, ОСОБА_10 характеризувала ОСОБА_4 як відповідального працівника та зазначила, що готова взяти його на поруки.

Потерпіла та її представник клопотання прокурора підтримали, а проти обрання запобіжного заходу у вигляді взяття на поруки заперечували посилаючись на те, що вказаний захід не достатній запобігти тому, що ОСОБА_4 не скоїть аналогічного кримінального правопорушення, в якому обвинувачується.

Суд, заслухавши доводи прокурора, обвинуваченого та його захисника, потерпілої та її представника, пояснення особи, яка заявила про взяття обвинуваченого на поруки, приходить до наступного висновку.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Відповідно до частини третьої статті 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За тлумаченням мети тримання під вартою Європейською Комісією з прав людини, mutatis mutandis, в рішенні від 14.03.1984 у справі «Ферарі-Браво проти Італії» (заява № 9627/81) застосування цього заходу виправдане не лише тоді, коли факт вчинення і характер злочину безспірно доведені та встановлені, що складає завдання судового розгляду, але й для сприяння судовому розглядові в цьому.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п'ять років.

При цьому тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законодавством передбачене покарання лише у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів". Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Посилання прокурора на обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, що не може бути перевірено судом на даній стадії, є підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Суд виходить з того, що на даній стадії і при вирішенні даного питання суд не робить висновків щодо доведеності вини події кримінального правопорушення, тому винуватість чи не винуватість ОСОБА_4 за даним обвинуваченням, на даній стадії не береться до уваги, оскільки існує обґрунтована підозра.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини за кваліфікуючою ознакою у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки та потребує від водія великої відповідальності та уважності під час його керуванням, натомість ОСОБА_4 , будучи особою, яка керує предметом підвищеної небезпеки, обвинувачується у свідомому нехтуванні заходами безпеки та, усвідомлюючи свій стан сп`яніння, все ж сів за кермо автомобіля, чим в подальшому заподіяв смерть людині.

Судом встановлено доведеність продовження існування двох ризиків - ризику переховування від суду, а також ризику впливу на свідків та потерпілу, а також недоведеність існування ризику, передбаченого пунктом 2 частини 1 статті 177 КПК. При цьому суд враховує обставини кримінального провадження, тяжкість можливого покарання, особисті обставини обвинуваченого, встановлену законом процедуру допиту свідків, вагомість показань учасників провадження.

У відповідності з положеннями ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності зазначених прокурором ризиків, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінює всі обставини у їх сукупності, у тому числі: зазначені в обвинувальному акті дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який обвинувачується у скоєнні умисного тяжкого злочину, санкція за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації, офіційно працевлаштований.

Проте такі обставини в світлі наведених вище фактичних даних не є настільки переконливими та вагомими, щоб знизити встановлені судом ризики до маловірогідності чи до їх виключення враховуючи те, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не розпочатий, а враховуючи характер висунутого обвинувачення суд також погоджується, що ризики переховування від суду та незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілу продовжують існувати.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні цього питання суд виходить з того, що: 1) особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного з огляду на тяжкість кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 286-1 КК України, у вчиненні якого обвинувачується особа, та встановлені ризики; 2) умови домашнього арешту, який по суті є «не суворою» формою ізоляції обвинуваченого, не запобігають можливості його вільного спілкування як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з свідками, потерпілою, з цих підстав домашній арешт не зможе ефективно запобігти вказаним ризикам; 3) враховуючи наведені обставини, а також обставини кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 286-1 КК України, вчинення яких встановлено на рівні обґрунтована підозра, дієвість кримінального провадження не зможе забезпечити і застава, і особиста порука.

Відповідно до ст. 180 КПК України, особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру. Поручителю роз`яснюється у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється або обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки поручителя та наслідки їх невиконання, право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань та порядок реалізації такого права. Поручитель може відмовитись від взятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою його відповідальність. У такому разі він забезпечує явку підозрюваного, обвинуваченого до органу досудового розслідування чи суду для вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу на інший.

Вищевказані норми даної статті вказують, що запобіжний захід у вигляді особистої поруки можливо обрати за наявності мінімум двох поручителів, що заслуговують на довіру, а при наявність лише одного поручителя обрання даного запобіжного заходу можливо у випадкових випадках, коли особа-поручитель заслуговує на особливу довіру.

Особиста порука основана на довірі до поручителя з боку слідчого судді, суду, яка, в свою чергу, ґрунтується на особливих моральних якостях поручителя, його авторитеті, зокрема, для підозрюваного, обвинуваченого, що робить можливим для поручителя забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та у разі потреби - доставку його до органу розслідування чи в суд на першу вимогу.

В судовому засіданні встановлено, що лише одна особа заявила про взяття обвинуваченого на поруки ОСОБА_4 - ОСОБА_10 .

З наданих ОСОБА_10 документів, вбачається, що вона працює майстром колісної дільниці вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен», характеризується за місцем роботи позитивно, в колективі користується повагою, разом з тим, жодних документів, які б характеризували дану особу як таку, що заслуговує на особливу довіру суду, надано не було.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі і характер обвинувачення, особу обвинуваченого, вагомість та кількість встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку, що стороною захисту не наведено переконливих доводів, що запобіжний захід у вигляді особистої поруки зможе запобігти вищевказаним ризикам, тому в задоволенні клопотання колективу вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен» про передачу обвинуваченого ОСОБА_4 на особисту поруку майстра колісної дільниці вказаного підприємства ОСОБА_10 слід відмовити.

При цьому суд приймає до уваги, що судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на даний час не розпочато, зокрема, не допитані потерпіла та свідки кримінального провадження, та вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому.

Відомості, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , які б перешкоджали його перебуванню у місці попереднього ув`язнення, суду не надані, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, та позбавляє останнього можливості перешкодити інтересам правосуддя і запобіганню спробам переховуватися від суду, впливати на потерпілу та свідків з метою зміни показів на свою користь.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

При цьому, вирішуючи питання щодо продовження тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою, суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість його пред`явлення, суспільну небезпеку злочинних дій, в яких він обвинувачується.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Крім того, представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 , якого підтримала потерпіла ОСОБА_6 , просить суд розглянути подану скаргу, подану в порядку ч. 2 ст. 303 КПК України, в якій просить скасувати рішення слідчого СВ ГУНП в Київській області ОСОБА_11 про визначення місця зберігання автомобіля «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску та повернути вказаний автомобіль потерпілій ОСОБА_6 на відповідальне зберігання. В обґрунтування посилається на те, що даний автомобіль під час досудового розслідування у ОСОБА_6 було вилучено та постановою слідчого визначено місце зберігання даного автомобіля на спеціальному платному майданчику. На даний час за зберігання автомобіля нараховується відповідна плата, яка з кожним днем збільшується, що призводить до неправомірних витрат потерпілої.

Потерпіла додала, що вона втратила близьку людину, з якою проживала однією сім'єю тривалий час, що для неї є великою втратою, в цей же час за перебування автомобіля на платному майданчику нараховується плата за кожен день простою, їй телефонують та вимагають сплатити нараховані кошти, вважає це не справедливим до неї, як потерпілої особи.

Прокурор проти задоволення скарги заперечував посилаючись на те, що вказаний автомобіль визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні, під час його розгляду можуть виникнути підстави для призначення додаткових експертиз.

Інші учасники судового провадження проти задоволення вказаної скарги та поверненню автомобіля потерпілій на відповідальне зберігання не заперечували.

Вирішуючи вказане клопотання суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, можливість оскарження яких не передбачена частиною першою цієї статті, не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Згідно із ч. 2, 4 ст.100 КПК речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів.

У п. 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 р. №1104, передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Із обвинувального акту від 08.03.2023 вбачається, що 29.12.2022 близько 20 години 40 хвилин водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем «CHAVROLET Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 , «…допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який стояв біля водійських дверей нерухомого автомобіля «Subaru Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в крайній правій смузі руху…».

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається (а.с.44-45), що автомобіль «Subaru Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_8 , який, згідно обвинувального акту, в результаті дорожньо-транспортної пригоди помер. Потерпілою в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування визнано ОСОБА_6 .

Як вбачається із Реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000545 від 30.12.2022 30.12.2022 проведено огляд місця події, під час якого вилучено речові докази автомобіль «CHAVROLET Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль «Subaru Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а 16.01.2023 накладено арешт на майно автомобіль «CHAVROLET Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 , щодо накладення арешту на автомобіль «Subaru Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 відомості відсутні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого у порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Положеннями ст. 169 КПК України визначені випадки припинення тимчасового вилучення майна. Так, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171 (клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено), ч. 6 ст. 173 цього Кодексу (ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено); 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Враховуючи встановлені обставини та зазначені норми чинного законодавства суд приходить до висновку про задоволення скарги в частині повернення вилученого автомобіля «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску потерпілій ОСОБА_6 на відповідальне зберігання, однак із забороною до прийняття остаточного рішення в кримінальному провадженні № 0000545 від 30.12.2022, в будь-який спосіб відчужувати його.

Сторони кримінального провадження клопотання про складання досудової доповіді не заявляли. Водночас, враховуючи відсутність даних про загрозу національній безпеці, економічному добробуту або про недотримання прав людини у даному кримінальному провадженні, підстав для доручення органу пробації складання досудової доповіді стосовно ОСОБА_4 за власною ініціативою суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 31, 176-178, 180, 183, 197, 199, 291, 314-316, 371, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору відмовити.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження № 0000545 від 30.12.2022по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України на 31.03.2023 о 14-30 годині у відкритому судовому засіданні в приміщенні Броварського міськрайонного суду Київської області.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Клопотання колективу вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен» про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі у вигляді особистої поруки в особі майстра колісної дільниці вагоноремонтного заводу КП «Київський метрополітен» ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів по 25.05.2023 включно.

Скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 на допущені слідчим під час досудового розслідування порушення вимог КПК України, яка полягає у неповерненні автомобіля «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску - задовольнити частково.

Повернути безоплатно автомобіль «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску потерпілій ОСОБА_6 на відповідальне зберігання із забороною до прийняття остаточного рішення в кримінальному провадженні № 0000545 від 30.12.2022, в будь-який спосіб відчужувати його.

Ухвала підлягає негайному виконанню. Оскарження ухвали не перешкоджає її виконанню.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1