КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001207 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року, ухвалений щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Узин Білоцерківського району Київської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5

та його захисника - ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 4000 (чотири тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цим же вироком суд стягнув із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданих матеріальних збитків 7 862 грн. 66 коп., та 100 000 грн. в рахунок моральної шкоди, а всього 107 862 (сто сім тисяч вісімсот шістдесят дві) грн. 66 коп.

Також судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 02.06.2021 близько 17 години 15 хвилин водій ОСОБА_5 , керуючи технічно-справним автомобілем «DAEWOO MATIZ» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Київська в м. Біла Церква Київської області, виїжджаючи з прилеглої території до буд. № 37-В вул. Київська м. Біла Церква Київської області, на дорогу, з метою подальшого руху в напрямку до м. Київ, в порушення вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», та в порушення вимог п. 1.10; п. 2.3б; п. 10.1; п. 10.2 Правил дорожнього руху України, не вірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух маневруючи ліворуч, виїхав на дорогу з прилеглої територій, не дав дорогу та допустив зіткнення з автомобілем «SKODA OCTAVIA» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався з лівого від нього боку в напрямку до центру міста, по головній дорозі, та мав перевагу в русі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «SKODA OCTAVIA» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому внутрішньої кісточки правого гомілково-стопного суглоба, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами, а також зменшити визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої. У решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи правильності кваліфікації його дій та доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуваний вирок, за наявності на те підстав не звільнив його від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке не відповідає його особі.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що він розуміє, що вчинив кримінальне правопорушення, у вчиненому щиро кається, усвідомив значення своїх дій та зробив необхідні висновки, наміру ухилятись від відповідальності не має.

Разом з тим, на думку апелянта, при призначенні йому додаткового покарання судом першої інстанції не в повній мірі було враховано того, що він у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину; вчинив нетяжкий злочин з необережності; має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи; вперше притягується до кримінальної відповідальності; відсутні обставини, які обтяжують покарання; неодноразово під час досудового розслідування та судового розгляду намагався відшкодувати потерпілій матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позбавлення права керування транспортними засобами унеможливить реалізувати його право на працю, позбавить можливості забезпечувати родину.

З приводу задоволеного цивільного позову, апелянт зазначає про те, що він задоволений з порушенням норм матеріального закону, а саме при його задоволенні судом не було враховано положень ст. 23 Цивільного кодексу України, а також правової позиції Верховного Суду з цього питання.

Зокрема, обвинувачений вважає, що при визначенні грошового відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 в розмірі 100 000 грн., суд першої інстанції не врахував того, що потерпілою не надано жодних належних та допустимих доказів того, з яких міркувань визначався розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн., оскільки вказана сума була обґрунтована лише на словах, без підтверджуючих її доказів. Вважає, що з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, визначена сума 100 000 грн., є занадто великою та непомірною, натомість зазначає, що неодноразово пропонував сплатити потерпілій 35 000 грн., але ОСОБА_7 відмовилась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора та потерпілої, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданої скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості,тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_5 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання та вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 .

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку суду, врахував вид та межі покарання, встановлені в санкції частини статті КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, в тому числі те, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин з необережності, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, раніше не судимий на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває..

При цьому, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, обставину, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, досудову доповідь органу пробації про низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки обвинуваченого для суспільства, суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним і достатнім для можливого виправлення ОСОБА_5 буде призначення йому основного покарання у виді штрафу в середній межі санкції, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України.

Крім того, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, встановлення прямого причинного зв`язку між допущеними обвинуваченим порушеннями Правил дорожнього руху України і дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у виді спричинення потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому, як основне, так і додатковепокарання, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому воно не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості, в тому числі в частині позбавлення останнього права керувати транспортними засобами строком на два роки, оскільки, відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, є обов`язковим.

Незастосування обов`язкового додаткового покарання можливе лише у виняткових випадках, зокрема передбачених ст. 69 цього Кодексу, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, однак колегією суддів не встановлено обставин, які б дозволили застосувати вказану норму закону України про кримінальну відповідальність.

Що ж стосується доводів, на які обвинувачений ОСОБА_5 посилається у своїй апеляційній скарзі, в тому числі на те, що застосувавши до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 року, суд фактично позбавив його можливості забезпечувати потреби своє родини, а також на те, що під час воєнного стану, який введено на території України з 24 лютого 2022 року можливість керувати транспортним засобом є необхідністю, що може врятувати життя йому або іншим громадянам, то вони не можуть бути визнані достатніми підставами для зміни вироку, оскільки не дозволяють зробити висновок про наявність кількох обставин, крім щирого каяття, які пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення.

Більш того, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких об`єктивних даних, які б дозволили зробити висновок про те, що наявність права керування транспортними засобами є для ОСОБА_5 єдиним джерелом отримання ним доходів для утримання родини та можливості відшкодування заподіяної потерпілій матеріальної та моральної шкоди.

Безпідставними визнає колегія суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо невідповідності вимогам закону та принципам розумності, виваженості та справедливості рішення суду в частині визначення розміру грошового відшкодування потерпілій ОСОБА_7 в сумі 100 000 грн., оскільки, всупереч доводам скарги, рішення суду щодо задоволення позовних вимог потерпілої, в тому числі в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди, не суперечить вимогам закону та роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України № 4 від 32.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», на які посилається апелянт та ґрунтується на доказах встановлених під час судового розгляду.

При цьому, колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції, якими він обґрунтував необхідність повного задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 .

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року, ухвалений щодо нього - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 357/11606/21

Номер провадження : 11-кп/824/2852/2022

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1 .