УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 336/1987/20

провадження № 51-970ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирокШевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року,

встановив:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня

2021 рокуОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 3845,52 грн.

Вирішено питання речових доказів.

Запорізький апеляційний суд вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду злочин ОСОБА_5 вчинив за таких обставин.

07 березня 2020 року близько 19:15 ОСОБА_5 , керуючи автомобілем Рута 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. 8 Березня в напрямку від вул. Героїв 55 бригади до вул. Чарівної в м. Запоріжжя та виконував маневр повороту праворуч на вул. Чарівну. В цей же час пішохід ОСОБА_6 поряд з будинком № 25 по вул. Чарівній, перетинала проїзну частину вулиці, рухаючись справа-наліво по ходу руху водія ОСОБА_5 .

Водій ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_6 , яка вже перебувала на проїзній частині, діючи в порушення вимог пунктів 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці маневру, не дав дорогу пішоходу, не застосував вчасно гальмування, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 передньою частиною кузову керованого ним автобусу та подальший її переїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинному зв?язку з настанням її смерті.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеність винуватості та кваліфікації дій підзахисного, вважає, що призначене покарання ОСОБА_5 не відповідає тяжкості вчиненого та його особі, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки діям підзахисного, який щиро розкаявся, в повному обсязі визнав себе винуватим, під час досудового розслідування сприяв розкриттю злочину, з`являвся для проведення всіх слідчих дій, не зволікав із явкою в судові засідання. Збитки завдані своїми діями не відшкодував, оскільки не має матеріальної можливості. Крім цього, вважає що суди безпідставно не визнали обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 його щире каяття, пославшись на відсутність відшкодування потерпілому матеріальних збитків. Разом з цим, цивільний позов потерпілим не заявлявся. Захисник стверджує, що відшкодування матеріальних збитків потерпілому можливе страховою компанією, оскільки цивільно - правова відповідальність підзахисного застрахована. Також, захисник посилається на те, що суди належним чином не враховали позитивну характеристику ОСОБА_5 з місця роботи. Прокурор в судових дебатах, на переконання захисника обґрунтовано просив звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, з урахуванням обставин, які за законом мають значення, але судами безпідставно не взяті до уваги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та судові рішення, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій в касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи захисника щодо неврахування обставин, які мають значення при призначенні покарання ОСОБА_5 , що є наслідком невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про безпідставне не застосування ст. 75 КК є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з рішення суду апеляційної інстанції, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, Суд встановив, що призначаючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Зокрема, суд першої інстанції, відповідно до приписів ст. 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК відноситься до тяжких, характер обвинувачення, необережну форму вини, позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні з його реальним відбуттям, дані про особу ОСОБА_5 , котрий раніше не судимий, має постійне місце проживання, за останнім місцем роботи характеризується позитивно. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд встановив визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненому злочині. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо неврахування судом першої інстанції щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , апеляційний суд встановив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Разом з цим, матеріали цього провадження не містять даних, які підтверджують, що ОСОБА_5 поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від втрати матері, компенсував йому перенесені страждання чи полегшив душевний біль.

Факт жалю ОСОБА_5 про смерть ОСОБА_6 суд обґрунтовано не взяв до уваги оскільки ОСОБА_5 не продемонстрував жодних дій, які б вказували на його щире каяття, зокрема не вибачився перед потерпілим, будь-якої допомоги йому не пропонував та не надавав.

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_5 на місці скоєння ДТП та під час досудового розслідування сприяв розкриттю злочину та з`являвся для проведення усіх слідчих дій, був присутній у залі суду на кожному судове засідання, однак, такі обставини не є достатніми та вагомими для звільнення ОСОБА_5 від відбування ним основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд визнав недостатніми для зміни вироку суду, твердження сторони захисту про необхідність врахування позитивної характеристики ОСОБА_5 з місця роботи, оскільки місцевий суд при визначенні виду та розміру покарання останньому взяв її до уваги та врахував, як обставину, що характеризує особу ОСОБА_5 .

Посилання сторони захисту на те, що судами належно не оцінено поведінку потерпілого, який неодноразово не з`являвся в судові засідання, а розгляд справи відкладався з цих підстав, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними, оскільки ця обставина не впливає на висновок суду з приводу призначеного ОСОБА_5 покарання.

Апеляційний суд обґрунтовано, вказав, що дані про особу ОСОБА_5 з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його скоєння, непоправних наслідків вчиненого у виді смерті потерпілої на місці пригоди, не свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що покарання у виді позбавлення волі, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні ОСОБА_5 та запобіганні вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання суду касаційної інстанції, узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення при призначенні виду та розміру покарання, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування призначеного йому покарання. Призначене ОСОБА_5 покарання є мінімальним, визначеним санкцією ч. 2

ст. 286 КК.

Таким чином, доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом його доводам апеляційної скарги в частині неврахування певних обставин, які мають значення при призначення покарання та застосуванні інституту звільнення від призначеного покарання з випробуванням, що потягло призначення покарання ОСОБА_5 , яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення й особі засудженого через незастосування ст. 75 КК, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив, із чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 414, 419 КПК.

Касаційна скарга захисника не містить переконливих аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги або не врахували при визначенні виду та розміру покарання, що дають підстави для застосування положень ст. 75 КК.

Враховуючи викладене, на думку Суду, відсутні підстави для зміни або скасування оскаржених судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування положень ст. 75 КК.

З огляду на викладене з касаційної скарги та судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирокШевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3