Справа № 243/2657/22
Провадження № 1-кп/243/308/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000690 від 04.07.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, громадянина України, не працюючого, який не має на утриманні неповнолітніх дітей або інших непрацездатних осіб, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 31.05.2019 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 12.12.2021 року умовно-достроково з невідбутим строком 1 рік 3 місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слов`янським міськрайонним судом Донецької області розглядається кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000690 від 04.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів, оскільки є ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду задля уникнення відповідальності та покарання. В обґрунтування цього ризику прокурор зазначає, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, санкція статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Знаючи про наслідки своїх протиправних дій, ОСОБА_4 може вчинити дії, спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду. Натомість, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнаними, як менш небезпечними, ніж покарання та процедура його відбування. Переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду унеможливить виконання завдань кримінального провадження, які визначені у ст. 2 КПК України. Крім того, ОСОБА_4 , будучі фізично здоровою особою, офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, не одружений, малолітніх дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, а отже у нього відсутні міцні соціальні зв`язки. Викладене вище свідчить про те, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення інкримінованого йому злочину, може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду. Також достатніми є підстави вважати, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказаний ризик, на думку прокурора, об`єктивно підтверджується тим, що ОСОБА_4 схильний до вчинення кримінальних правопорушень. Так, будучи засудженим 31.05.2019 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, 12.12.2021 року обвинувачений звільнився від відбування покарання умовно-достроково з невідбутним строком 1 рік 3 місяці. Однак, ОСОБА_4 належних висновків не зробив, на стан виправлення не став та продовжив свою протиправну поведінку, яка виразилася у вчиненні нового тяжкого злочину у сфері «Проти життя та здоров`я особи» під час іспитового строку. У зв`язку з чим, в разі обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, він з високою ймовірністю може продовжити свою злочинну діяльність, оскільки процедура притягнення до кримінальної відповідальності не стримує його протиправну поведінку. Також мається ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки йому відоме їх місце мешкання, і шляхом умовляння чи погроз з метою схилення до дачі неправдивих показань та викривлення істини по справі, може спонукати свідків до зміни небажаних для нього свідчень. У разі обрання ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, неможливо запобігти вказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії, вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне, об`єктивне та всебічне встановлення істини у кримінальному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи свою позицію тим, що він не визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 , в судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного стосовно клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив відмовити в його задоволенні та обрати ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Додатково пояснив, що заявлені прокурором ризики не обґрунтовані та не підтверджуються жодними доказами, взагалі вони зменшились, оскільки ОСОБА_4 не відомо, де знаходяться свідки, щоб здійснювати на них будь-який вплив.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку. Це означає, що на суд, який здійснює судове провадження, покладаються функції контролю за обґрунтованістю обрання обвинуваченому запобіжного заходу та доцільністю його збереження. Пунктом 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з частиною 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

За правилами ч. 5 ст. 199 КПК України, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, зобов`язаний перевірити те, що заявлені стороною обвинувачення ризики не зменшилися.

Суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, та зазначає, що утримання під вартою не є передумовою покарання у виді позбавлення волі, але при збережені розумної підозри відносно затриманої особи у скоєні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу.

Враховуючи вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , відсутність доказів та медичних відомостей, які б виключали можливість перебування обвинуваченого під вартою та могли свідчити, що стан здоров`я останнього виключає можливість його перебування в установі виконання покарань, з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, суд вважає реальними та доведеними ризики, визначені у ч. 1 ст. 177 КПК України, виходячи з наступного.

Суд вважає досить реальним та доведеним ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_4 достовірно обізнаний про тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, яке відноситься до категорії тяжких злочинів (позбавлення волі на строку від 5 до 8 років), та може спробувати уникнути відповідальності шляхом переховування від суду, при цьому наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнаними як менш небезпечні, ніж покарання та процедура його відбування. На існування вказаного ризику також впливає та обставина, що обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків за місцем мешкання, не працевлаштований, тобто відсутні обставини, які можуть завадити йому здійснити спробу переховування від суду для уникнення відповідальності.

Крім зазначеного, на думку суду, цілком доведений та не зменшився ризик, встановлений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може здійснювати вплив на свідків кримінального правопорушення з метою примусити їх змінити небажані для нього показання в майбутньому, задля уникнення кримінальної відповідальності, оскільки свідки на теперішній час в судовому засіданні ще не були допитані, а тому, суд дійшов висновку, що ймовірність такого ризику досить реальна.

Також суд вважає доведеним завлений прокурором ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений раніше неодноразово був судимий та відбував реальне покарання в місцях позбавлення волі, що свідчить про схильність обвинуваченого до протиправної поведінки.

Суд також, у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, розглянув й альтернативні триманню під вартою заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого, які передбачені ст. 176 КПК України, однак вважає, що прокурором в судовому засіданні обґрунтовано було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доказів того, що обставини, які були прийняті судом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з часом змінились, стороною захисту суду не надано.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про недостатність на теперішній час застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання зазначеним вище ризикам, а отже, суд вважає, що є законні підстави для продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави, оскільки злочин був вчинений із застосуванням насильства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 31, 177-178, 181, 183, 194, 197, 201, 202, 314, 315, 371-372, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Продовжити застосування відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 13 березня 2023 року включно.

Копію ухвали направити прокурору, обвинуваченому, захиснику, - до відома, та начальнику Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», - для виконання.

Ухвала про продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала про продовження запобіжного заходу може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, що перебуває під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Ухвалу постановлено та підписано в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 13.01.2023 року о 14-00 год.

Суддя ОСОБА_1