ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/137/23 Справа № 705/3388/22 Категорія: ч.1 ст.310 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання за участі: прокурораОСОБА_5 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000648 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Щербенівка Дзержинського району Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.310 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі ,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок за встановлених досудовим розслідуванням обставин, а саме, ОСОБА_7 у квітні 2022 року виявив на власній присадибній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , дикоростучу рослину конопель, які починаючи з квітня 2022 року, до 12 серпня 2022 року, діючи умисно та цілеспрямовано, не маючи відповідного дозволу на культивування та вирощування рослин конопель, на вищевказаній земельній ділянці, яка на праві спадкової власності належить його дружині ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи усний дозвіл на користування та обробляння даної ділянки, одноособово, шляхом рихлення, прополювання та культивування, з метою доведення до стадії дозрівання, для власного вживання, доглядав за дикорослими рослинами конопель, вирощував їх разом з городиною, не переслідуючи при цьому мети збуту.

12 серпня 2022 року в період часу з 13 год. 08 хв. до 15 год. 01 хв., на підставі повідомлення дільничного офіцера Уманського РУП, яке надійшло на лінію «102», з дозволу власниці домоволодіння, слідчою оперативною групою Уманського РУП проведено огляд земельної ділянки , що за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_7 , в ході якого виявлено та вилучено 41 (сорок одну) рослину зеленого кольору, які згідно з висновками судових експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ-19/124-22/8906-НЗПРАП від 25.08.2022 та № СЕ-19/124-22/8969-НЗПРАП від 31.08.2022 є рослинами роду коноплі (Cannabis), що містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - тетрагідроканабінол.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про зміну вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.09.2022 в частині призначеного покарання 1 року обмеження волі у зв?язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, призначивши йому покарання у виді штрафу.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що призначаючи покарання місцевий суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого проступку, відсутність у нього судимостей, а також ті обставини, що саме ним утримується сім?я, відсутність скарг за місцем проживання, його відношення до вчиненого, наявність обставини, яка пом?якшує покарання, відповідно до ч.1 ст.66 КК України - щире каяття, а також відсутність обтяжуючих обставин.

Звертає увагу на п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7.

ОСОБА_7 зазначає, що за відсутності обставин, що обтяжують покарання і наявності обставин, що його пом?якшують, суд призначив йому найсуворіше покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.310 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , яка не заперечувала проти пом?якшення ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, про те зазначила, що застосування покарання у виді штрафу до ОСОБА_7 є неможливим, оскільки він не має можливості сплатити штраф, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Частиною 2 статті 382 КПК України регламентовано, що вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному КПК України та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду.

За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, як це зазначено у п.2 ч.1 ст.407 КПК України, змінити вирок або ухвалу.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає встановленим досудовим розслідуванням фактичним обставинам провадження, докази на підтвердження встановлених обставин судом не досліджувалися, відповідно до вимог ч.2 ст.382 КПК України, і учасниками судового провадження не оспорюється.

Процедура розгляду обвинувального акта у спрощеному провадженні в порядку ст.382 КПК України, дотримана.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.310 КК України як незаконне вирощування конопель у кількості від десяти до п`ятдесяти рослин, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

В свою чергу, вирішуючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо виду та розміру призначеного йому покарання за ч.1 ст.310 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

На виконання вимог ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов?язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Висновки з усіх питань, пов?язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м?які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов?язаного з позбавленням волі.

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з?ясувати його вік, стан здоров?я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім?ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом?якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом?якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом?якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема питання: яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому.

З врахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримано вимог ст.ст.50, 65 КК України та роз?яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, так як ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, при цьому наявні у матеріалах кримінального провадження дані про особу обвинуваченого дають підстави для призначення останньому більш м?якого виду покарання, ніж те, яке призначене місцевим судом, з врахуванням, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, посередньо характеризується, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра, та щиро розкаявся у вчиненому, що є пом`якшуючою обставиною, тоді як обставин, що обтяжують покарання, а ні судом першої, а ні апеляційним судом не невстановлено.

Крім того, місцевим судом належним чином не мотивовано у вироку висновок з питання, пов`язаного із призначенням покарання ОСОБА_7 .

Статтею 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням, згідно положень якої, суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Крім того, вищезазначеною постановою Пленуму передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п?яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

Звільняючи особу від відбування покарання з випробуванням, суд може покласти на неї обов?язки, передбачені ст.76 КК, з метою організації органами виконання покарань належного контролю за її поведінкою.

З врахуванням майнового стану обвинуваченого ОСОБА_7 , який не працює та немає доходу, колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення його вимоги щодо призначення покарання у виді штрафу. Зазначене також підтверджується змістом клопотання ОСОБА_7 про розгляд кримінального провадження без його участі, яке надійшло на електронну адресу апеляційного суду, в якому останнім зазначено: «У зв?язку зі скрутним матеріальним становищем, я немаю можливості притути до суду».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку, що вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання необхіно змінити, пом?якшивши його та застосувати до призначеного покарання ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання із іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 ст.76 КК України. В решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.404, п.2 ч.1 ст.407, ст.ст.408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити, пом'якшивши його.

Застосувати до призначеного покарання ст.ст.75, 76 КК України.

На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 1 року обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст.76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_7 обов?язки, передбачені п.1, 2 ч.1 цієї статті, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст.426 КПК України.

Головуючий

Судді