"05" квітня 2023 р. Справа № 363/1740/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000629, розпочатому 31.03.2023 року за ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

у клопотанні прокурор порушує питання про арешт майна, а саме автомобіль чорного кольору, марки «HYUNDAI» моделі «SONATА», н.з. « НОМЕР_1 », вилучений в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Теодора Драйзера, 8.

Слідчий просив розглядати дане клопотання без його участі.

Захисник ОСОБА_4 подав заперечення на клопотання про скасування арешту, в якому зазначив, що автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SONATА», н.з. « НОМЕР_1 » належить не підозрюваному ОСОБА_5 , а третій особі, власником якого є ОСОБА_6 , який 04.04.2023 року допитувався на досудовому слідстві, як свідок. Також зазначив, що відсутня правова підстава для арешту майна, можливість його використання, як доказу у кримінальному провадженні, а з розміром шкоди, завданий кримінальним правопорушенням є неспівмірним, в зв`язку з чим вважає, що підстави для накладення арешту на вказаний автомобіль відсутні. Просив відмовити в задоволенні клопотання.

З матеріалів клопотання встановлено, що слідчим відділом Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000629, розпочато 31.03.2023 року за фактом викрадення майна, яке належить ФОП « ОСОБА_7 ».

В ході розслідування кримінального правопорушення з`ясовано, що 31.03.2023 року близько 12 год. 30 хв. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні відділення №1 Нової Пошти, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, вул. Дубрівська, 12/4, відкрито заволоділи чужим майном, а саме мобільним телефоном, чим спричинили ФОП « ОСОБА_7 » матеріальної шкоди, на суму викраденого майна.

Також встановлено, що ОСОБА_8 при отриманні посилки надав оператору нової пошти паспорт на ім`я ОСОБА_9 № НОМЕР_2 , виданий органом 1820 22.07.2022 року та дійсний до 22.07.2023 року, РНОКПП НОМЕР_3 , після чого при перевірці посилки з рук оператора вирвав телефон марки «Apple IPhone» моделі «14» на 128 GB, чорного кольору, вартістю 35 999 грн., та зник з місця події разом з ОСОБА_5 .

В подальшому встановлено місцезнаходження вищевказаного автомобіля, в салоні якого були ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , з метою фіксації відомостей про обставини вчинення злочину, відшукання знаряддя і предметів кримінального правопорушення 31.03.2023 року слідчим ВР33С СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області капітаном поліції ОСОБА_10 , проведено обшук на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, в автомобілі чорного кольору, марки «HYUNDAI» моделі «SONATA», з Державним номерним знаком « НОМЕР_1 », який знаходився на автомобільній паркові біля магазину «Сільпо» за адресою: м. Київ, вул. Теодора Драйзера, 8, де в ході обшуку в даному автомобілі, серед переліку речей працівниками поліції виявлено та вилучено: автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SONATA» чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », який поміщений на територію Вишгородського РУП ГУНП в Київській області, за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Кургузова, 3, та опечатаний паперовими бирками та цього ж дня слідчим винесено постанову, якою вказаний автомобіль визнано речовими доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , вищевказаний автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SONATA» чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », належить ОСОБА_6 (адреса: місто Київ, проспект Повітрофлотський, 34, 94).

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що вказаний автомобіль може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі були предметом кримінально протиправних дій, а тому в силу ч. 2 ст. 91 КПК України підлягають перевірці з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Так, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, необхідно врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою автомобіль визнано речовим доказом.

Однак, в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Доводи прокурора про відповідність вилученого автомобіля, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

З наявної в матеріалах провадження постанови слідчого Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_10 від 31.03.2023 року незрозуміло, яке доказове значення має вилучений автомобіль у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

В клопотанні фактично порушено питання про обмеження права власності ОСОБА_6 на його майно без будь-яких вагомих підстав, суд вважає непропорційним та невиправданим втручання в його право власності в зв`язку з чим автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SONATA» чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 » слід повернути власнику.

Сам по собі факт прибуття до місця вчинення злочину на автомобілі не може свідчити, що даний транспортний засіб був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, коли в справі відсутні дані про його використання для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України.

Відповідно до встановлених фактичних обставин справи підозрювані користувалися автомобілем для здійснення поїздки на ньому, який для вчинення об`єктивної сторони кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України не використано.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що вказаний автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, то існування правової підстави для його арешту з метою забезпечення збереження речових доказів спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого про визнання зазначеного майна речовим доказом.

Саме по собі узагальнене твердження про визнання вказаного автомобіля речовим доказом підставою для накладення арешту на майно, згідно вимог ст.ст. 2, 9, 132, 170-175 КПК України бути не може.

Відтак, клопотання вимогам Закону не відповідає, є необґрунтованим, підстав для втручання в охоронювані законом права, свободи та інтереси людини та легітимної мети для цього не встановлено, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 132, 170-175, 371-372 КПК України,

ухвалив:

в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, відсутніми при проголошенні в той же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя