31.01.2023
Справа № 642/1669/22
Провадження №1-кс/642/141/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року слідчий суддя Ленінського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, з повною вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину та батька-пенсіонера, який є інвалідом ІІ групи, який на момент вчинення злочину обіймав посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції Головного управління поліції в Харківській області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_6 звернулася до слідчого судді із клопотанням у кримінальному провадженні № 0000841 від 11.10.2022, про продовження строку застосування запобіжного заходу - тримання під вартою ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

В обґрунтування клопотання слідчий послався на те, що у провадженні другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000841 від 11.10.2022 за ч. 2 ст. 111 КК України виділеного з кримінального провадження № 0000413 від 31.03.2022.

Досудовим розслідуванням встановлено, що Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України, як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІІ та ХІІІ Основного Закону України Конституції України.

Зокрема положення статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократично, соціальною, правовою унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Законом України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 визначено, що обороноздатність держави - здатність держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Вона складається з матеріальних і духовних елементів та є сукупністю воєнного, економічного, соціального та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

На території України не допускається розташування іноземних військових баз.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, ІV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування, як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН

від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується, як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Порушуючи вказані норми президент російської федерації (далі рф) ОСОБА_8 , а також інші представники влади рф, діючи всупереч вимогам пп. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів Збройних сил РФ (дали ЗС рф) на територію України.

Так, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС рф шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою змін меж території та державного кордону України всупереч порядку, встановленому Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2022 № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та який діє до теперішнього часу.

У частині 2 статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначено, що Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до Закону України № 2265-IX від 22.05.2022 «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що російська федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України.

У статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Одночасно у частині 4 вказаної статі зазначено, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини 1 статті 18 зазначеного Закону, поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Так, згідно з наказом Головного Управління Національної поліції в Харківській області від 09.02.2021 № 76 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 переміщено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14.06.2022 № 289 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області звільнено зі служби в органах Національної поліції України у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

ОСОБА_7 , вступаючи до лав Національної поліції України, присягнув вірно служити Українському народу, дотримуватися норм Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь Держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Так, після повномасштабного збройного вторгнення збройних сил рф на територію України, з 01.04.2022 збройні сили країни агресора рф безпосередньо здійснили силове захоплення та взяття під контроль будівель і споруд на території міста Ізюм Харківської області, що забезпечують діяльність органів державної влади, в тому числі й Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, розташованому за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, 50, з метою перешкоджання їх нормальній діяльності та з метою створення окупаційної влади, зокрема нового окупаційного правоохоронного органу, та вирішили залучити до співпраці діючих працівників зазначеного районного відділу поліції, в тому числі й ОСОБА_9 .

В період з квітня 2022 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу України, протиправно, умисно, за власним бажанням, з особистих мотивів, не маючи на те відповідних повноважень, всупереч вказівці керівництва районного відділу поліції та ГУНП в області щодо заборони здійснення функціональних обов`язків поліцейськими на тимчасово окупованій території, з метою переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, прийняв пропозицію від невстановлених в ході досудового розслідування представників збройних формувань РФ та окупаційної адміністрації території м. Ізюм Харківської області про перехід на їх сторону та здійснення функцій дільничного інспектора поліції в незаконно створеному окупаційному органі «Ізюмське районне управління поліції Харківської області». При цьому ОСОБА_7 , з метою забезпечення зміцнення окупаційної влади рф на вказаній території та безпечного перебування військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань рф, представників окупаційної влади рф на окупованій території м. Ізюма Харківської області, повинен був здійснювати чергування в складі слідчо оперативних груп, ведення матеріалів журналів єдиного обліку, забезпечення громадського порядку та громадської безпеки для окупаційної влади.

На початку червня 2022 року, однак не пізніше 08.06.2022, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , користуючись повноваженнями представника окупаційної влади новоствореного окупаційного правоохоронного органу, прибув за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , оперуповноваженого СКП Ізюмського РУП в Харківській області ОСОБА_10 , та закликав останнього виходити на роботу, приступити до виконання своїх обов`язків у зазначеному окупаційному правоохоронному органі, тим самим ОСОБА_7 агітував до співпраці з представниками окупаційної влади та переходу на бік ворога.

Усвідомлюючи неправомірність таких дій, ОСОБА_10 відмовився від вказаної протиправної пропозиції ОСОБА_7 .

В подальшому, перебуваючи на посаді дільничного інспектора у незаконно створеному окупаційному правоохоронному органі ОСОБА_7 забезпечував зміцнення окупаційної влади рф шляхом несення чергування у складі слідчо-оперативних груп, які діяли у м. Ізюм Харківської області та вів журнал єдиного обліку.

Тобто, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу України, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України, та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не дотримуючись присяги вірно служити Українському народу, забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади РФ, з метою недопущення здійснення контролю українською владою на території м. Ізюм Харківської області, здійснивши тим самим перехід на бік ворога в період збройного конфлікту з рф, в умовах воєнного стану, тобто умисно вчинив діяння на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинений в умовах воєнного стану.

04.10.2022 о 14 год. 00 хв. із дотриманням ст. ст. 40, 104, 131,132, 208-211, 213, 615 КПК України у кримінальному провадженні № 0000413 від 31.03.2022 ОСОБА_7 було затримано в порядку п.6 ч. 1 ст. 615 КПК України, а саме у разі введення воєнного стану виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину.

04.10.2022 із дотриманням норм ст.ст. 40, 276-278 КПК України ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000413 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Згідно відповіді на доручення на проведення слідчих дій встановлено, що ОСОБА_7 , будучи поліцейським, не доповів керівництву про своє місцеперебування, переховувався. Також встановлено, що ОСОБА_7 не має стійких родинний і соціальних зв`язків на підконтрольних Україні територіях, не має у власності на підконтрольних Україні територіях об`єкти житла чи іншого нерухомого майна, відсутнє офіційне місце роботи та дохід, та може виїхати за межі Харківської області на тимчасово окуповані території або до рф з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_7 повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами у їх сукупності, зокрема: протоколами допитів свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; рапортами оперативних співробітників; проведеним обшуком в приміщенні незаконно створеного органу окупаційної адміністрації ЗС рф «Ізюмський відділ поліції», в ході я кого виявлено та вилучено документи складені у серпні 2022 року під час окупації м. Ізюм - участковим Ізюмського отдела полиции ОСОБА_7 ; проведеним обшуком у приміщенні Куп`янської окружної прокуратури в ході якого було виявлено та вилучено предмети та документи щодо роботи незаконно створеного правоохоронного органу, який діяв на окупованих територіях Харківської області, особової справи ОСОБА_7 , який добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, наказу про призначення ОСОБА_7 , та ін; іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності.

Органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину та карається позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна

Водночас в ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний

ОСОБА_7 раніше не судимий, але усвідомивши можливість отримання кримінального покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий термін, може переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на свідків по вказаному кримінальному провадженню, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що може привести до перешкоджання встановлення істини по справі, а тому наявні ризики для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7

06.10.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави відносно підозрюваного ОСОБА_7 обрано запобіжній захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 02.12.2022.

25.11.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000841 від 11.10.2022 продовжено до шести місяців, тобто до 04.04.2023 року.

25.11.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави відносно підозрюваному ОСОБА_7 продовжено запобіжній захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 31.01.2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На даний час ризики, визначені в ухвалі слідчого судді від 06.10.2022 про обрання відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та не відпали.

Зокрема, встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховуватися від органу досудового розслідування або суду, що підтверджується, тим що ОСОБА_7 перебував на тимчасово окупованій території, не має нерухомого майна на територіях, підконтрольних Україні, офіційного місця роботи та доходу, а тому не має стійких соціальних зв`язків, і відтак отримає умови, за яких зможе переховуватися від органу досудового розслідування та суду в інших областях України, і на тимчасово окупованих територіях, враховуючи, що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для підозрюваного (обвинуваченого) у цьому випадку можуть бути визнаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання. Вказані обставини створюють передумови уникнути підозрюваного від кримінальної відповідальності переховуватися від органу досудового розслідування або суду; п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 на час вчинення злочину обіймав посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області та мав певний авторитет серед підлеглих, знайомий з усіма свідками по провадженню, тому ОСОБА_7 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, своїх колег, здійснити вплив на свідків, можуть погрожувати їм, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та в подальшому будуть надавати при судовому розгляді з метою уникнути покарання за вчинений злочин; п. 4 ч.1 ст. 177 КПК України перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Зокрема, достовірність перевірки підстав неявки до органу досудового розслідування або суду вимагатимуть від сторони обвинувачення певного часу, що в свою чергу призведе до необґрунтованого затягування строків досудового розслідування. В той же час останній, перебуваючи на волі не буде позбавлений можливості з використанням мобільних телефонів тощо попередити інших осіб, в тому числі військових рф, на вимогу яких останній агітував інших поліцейських до співпраці з окупантами, або передавати їм будь яку інформацію, що може нашкодити суверенітетові і державній цілісності України.

За таких обставин застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищевказаним ризикам, також суворість покарання за кримінальне правопорушення та особистість підозрюваного свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для підозрюваного у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними, ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання.

З метою запобігання вищевказаним ризикам необхідно продовжити підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У разі обрання судом стосовно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, останній зможе реалізувати дії, зазначені у п.п. 1, 3, 4

ч. 1 ст. 177 КПК України, це може призвести до втрати доказів для доведення вини ОСОБА_7 в суді, що призведе до уникнення особою кримінальної відповідальності за скоєння особливо тяжкого злочину.

В свою чергу, це створить в очах суспільства уяву про безкарність, свавілля та неспроможність правоохоронних органів захистити пересічних громадян, а також може нашкодити суверенітетові і територіальній цілісності України.

Враховуючи викладене, в ході досудового розслідування встановлено, що наявні вищевказані ризики не зменшились, таким чином, з метою забезпечення належного проведення усіх необхідних процесуальних дій для забезпечення повного, всебічного, об`єктивного та неупередженого проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а також той факт, що ОСОБА_7 підозрівається у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та завершити досудове розслідування наразі неможливо з об`єктивних причин, тому наявна обґрунтована необхідність щодо продовження запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про необхідність продовження строку дії тримання під вартою.

В той же час, завершити досудове розслідування до закінчення строку дії вищевказаної ухвали неможливо, оскільки необхідність виконати наступне: встановити свідків з числа місцевих мешканців населених пунктів Харківської області, які деокуповано, та на території яких відбувались події

(м. Ізюм) та допитати їх за відомими обставинами кримінального провадження; завершити проведення судово почеркознавчої експертизи; повідомити підозрюваному ОСОБА_7 про підозру в остаточній редакції; відкрити сторонам матеріали досудового розслідування та надати їм доступ до матеріалів досудового розслідування; скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування; виконати інші слідчі та розшукові дії, необхідність у проведенні яких може виникнути в ході досудового розслідування.

Зазначені слідчі (розшукові) та процесуальні дії не були завершені раніше у зв`язку із винятковою складністю кримінального провадження, яка полягає у необхідності виконання значного обсягу слідчих (розшукових) та процесуальних дій та допиті значної кількості осіб.

Строки проведення зазначених слідчих (розшукових) та процесуальних дій не залежать від слідчого та прокурора у зв`язку з довготривалістю проведення судових експертиз, крім того допитати свідків раніше не виявлялося можливим, оскільки території, де вони перебувають, було звільнено у вересні 2022 року, і на цих територіях дотепер тривають заходи зі знешкодження вибухонебезпечних предметів, встановлення та затримання осіб, причетних до співпраці з окупантами, а також систематично відбуваються ворожі обстріли, що потребує достатнього часу для дослідження доказів і допиту значної кількості осіб.

Розслідування кримінального провадження також ускладнено військовою ситуацією, яка склалась на території міста Харкова та Харківської області, де фактично розташований орган досудового розслідування та де з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України тривають обстріли та активні бойові дії, у зв`язку з чим частина свідків, побоюючись за своє життя та здоров`я, відмовляються прибувати до слідчого відділу або взагалі виїхали на території інших регіонів України.

Водночас результати перелічених слідчих (розшукових) та процесуальних дій, проведення яких потребує додаткового часу, мають вирішальне значення для повного, всебічного та неупередженого аналізу всіх обставин кримінального провадження, встановлення наявності або відсутності складу злочину, правильної правової кваліфікації кримінального правопорушення, прийняття рішення про остаточну кваліфікацію дій підозрюваного, тобто мають істотне значення для досудового розслідування та судового розгляду.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, просив обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, послався на недоведеність ризиків, дані про особу ОСОБА_7 , який має на утриманні неповнолітню дитину та батька-пенсіонера, який є інвалідом ІІ групи, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання. Крім того, переніс тяжку операцію внаслідок мінно-вибухової травми. Травматична ампутація лівої гомілки.

Підозрюваний ОСОБА_7 підтримав думку захисника та просив застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, та надані матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та як передбачено ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосудді може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контрактами.

04.10.2022 ОСОБА_7 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

06.10.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави відносно підозрюваного ОСОБА_7 обрано запобіжній захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 02.12.2022.

25.11.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000841 від 11.10.2022 продовжено до шести місяців, тобто до 04.04.2023 року.

25.11.2022 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави відносно підозрюваному ОСОБА_7 продовжено запобіжній захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 31.01.2023 року.

Підставою продовження строку запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, та санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, що вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння та і особи підозрюваного.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та суду, що може бути виражено у неявці підозрюваного на виклики до відповідних органів; незаконно впливати на свідків у цьому ж провадженні з метою ухилення від кримінальної відповідальності; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вищезазначені обставини свідчать, про неможливість застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, встановлених чинним законодавством, а також, що на цей час у суду немає підстав вважати відсутніми ризики, які передбачені ст. 177 КПК України та які були враховані ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави 06.10.2022р., суд приходить до висновку, що вказані ризики не зменшились, тому обраний відносно нього запобіжний захід слід продовжити.

Дані про особу ОСОБА_7 , який має на утриманні неповнолітню дитину та батька-пенсіонера, який є інвалідом ІІ групи, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, та переніс тяжку операцію, не є достатньою підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином слідчий суддя вважає, що подане клопотання слідчого є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 110, 131, 132, 176-178, 183,193-194, 196, 369-372, 395 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111КК України задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, а саме до 22.03.2023, без визначення застави.

Строк дії ухвали до 22.03.2023 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк, але з моменту вручення їй ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1