ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 641/1385/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/260/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю захисника засудженої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме самої засудженої ОСОБА_7 належним чином повідомленої про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 12 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вищевказану ухвалу суду першої інстанції засудженою ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій викладено прохання про скасування ухвали та постановлення нової, якою просить застосувати до неї умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або застосувати норми ст. 82 КК України, замінивши покарання на певний строк з урахуванням положень ст.ст. 69 та 69-1 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних доводів вказує, що оскільки станом на 01 12 2022 року вона відбула понад 28 років позбавлення волі, вважає, що наявні підстави для її умовно-дострокового звільнення з причин виняткових обставин, які реально загрожують її життю та здоров`ю, а саме у зв`язку з війною на території України та знаходженні у безпосередній близькості із зоною бойових дій.

Крім того, зазначає, що при розгляді її клопотання судом першої інстанції не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої до неї може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник засудженої підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор, не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги засудженої, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Засуджена ОСОБА_7 про дату та час розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останньої не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника засудженої, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Пунктами 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст .64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

На підставі норм національного законодавства, практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженої, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Так, колегією суддів встановлено, що вироком Київського міського суду від 25 11 1999 року ОСОБА_9 засуджена за п.п. «а», «г», «е», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142, ч.3 ст. 193, ст.ст. 208, 42 КК України (1960 року) до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 06 2000 року, вирок від 25 11 1999 року змінено. Призначене ОСОБА_9 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 12 2017 року зараховано засудженій строк попереднього ув`язнення в строк покарання за період з 05 11 1997 року по 22 06 2000 рік з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Колегія суддів констатує, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив останній покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 , будь-яким законом не усунута.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування у Київському слідчому ізоляторі засуджена допускала порушення вимог режиму тримання, мала одне дисциплінарне стягнення, яке погашено у встановленому законом порядку, заохочень не мала, до праці не залучалась. За період відбування покарання у Чернігівській виправній колонії (№44) неодноразово порушувала встановлений режим тримання, характеризувалась незадовільно, мала шість стягнень, які погашені у встановленому законом порядку, адміністрацією установи не заохочувалась. За період відбування покарання в державній установі «Качанівська виправна колонія ( №54)» - неодноразово допускала порушення вимог режиму відбування покарання, мала сім стягнень, які погашені у встановленому законом порядку, характеризується задовільно, двічі заохочувалася представниками адміністрації колонії. Встановлених вимог режиму відбування покарання та виконання передбачених законодавством вимог персоналу установи дотримується під контролем адміністрації установи. У відношенні до представників адміністрації колонії не завжди стримана та ввічлива. Не працевлаштована на виробництві установи. Утримання спального місця у чистоті і порядку потребує контролю з боку адміністрації установи. Не завжди дбайливо ставиться до майна установи. Виконує роботи з самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться задовільно. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці під контролем адміністрації установи. За характером цілеспрямована та хитра. У відношенні до засуджених не завжди тактовна. Підтримує стосунки з засудженими різної спрямованості. Подала заяву на участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу: «Фізкультура і спорт», «Духовне відродження», але активної участі в їх реалізації не проявляє. Підтримує соціально-корисні зв`язки з донькою, онукою, зятем шляхом телефонних розмов. Отримує від них посилки та грошові перекази. Вину у скоєному злочині не визнала, застосовану міру покарання вважає несправедливою.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначала, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Згідно сталої судової практики, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовнодострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативноправових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди ж не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в ч.1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_7 про застосування умовно-дострокового звільнення.

Колегія суддів наголошує, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до п.п.2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженої про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції є належним, обґрунтованим та відповідає чинному законодавству України.

Колегією суддів було, крім іншого, ретельно перевірено характеризуючі дані про особу засудженої під час відбування покарання, досліджено матеріали справи, які свідчать, що остання в цілому характеризується посередньо, крім того, було враховано близькість установи, де відбуває покарання засуджена до зони бойових дій, однак такі обставини не є в даному випадку визначальними для вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 12 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про її умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу засудженої, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4