Номер провадження: 11-сс/813/493/23
Справа № 946/1423/23 1-кс/946/513/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту до підозрюваної ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000271 від 25 лютого 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.305 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання начальника відділення №2 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.305 КК України, та до неї застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Строк дії ухвали становить 58 (п`ятдесят вісім) днів і обчислюється з 27 лютого 2023 року. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 25 квітня 2023 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати місце свого проживання з 23 години до 05 години.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що частина письмового повідомлення про підозру (права підозрюваного) не підписана прокурором, що є порушенням порядку і способу повідомлення про підозру і процедури набуття особою статусу підозрюваної ОСОБА_7 .

Захисник вважає, що підозра ОСОБА_7 є необґрунтованою, а ризики, передбачені ст.177 КПК України, не підтверджені жодними доказами.

На думку захисника слідчим суддею не було враховано особу підозрюваної ОСОБА_7 , яка має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, позитивно характеризується, на утриманні має неповнолітнього сина, якого виховує самостійно.

До початку апеляційного розгляду новий захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 надіслав до апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі захисника та задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_10 також звернувся до апеляційного суду з клопотанням про розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 без його участі та вважав відсутніми підстави для її задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд, керуючись положеннями ч.4 ст. 405 КПК України, розглядає апеляційну скаргу без участі учасників апеляційного провадження.

Мотиви апеляційного суду.

Дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 305 КК України є обґрунтованою.

Так, відповідно до клопотання слідчого, в невстановлених досудовим розслідуванням місці та часі, громадянка України ОСОБА_7 , придбала наркотичні засоби канабіс та метадон та у подальшому зберігала при собі, та в невстановлений досудовим розслідуванням час у неї виник злочинний умисел, направлений на незаконне переміщення через митний кордон України наркотичних засобів канабіс та метадон.

Надалі, ОСОБА_7 , 24.02.2023, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне контрабандне переміщення через державний кордон України, слідуючи в якості пасажира на пасажирському автобусі марки Vanhool реєстраційний номер НОМЕР_1 , через паромний пункт пропуску «Орлівка», сполучення «Орлівка-Ісакча», в зоні діяльності Одеської митниці Держмитслужби, на виїзд з України, де завідомо для неї поклала у власну жіночу сумку чорного кольору один силіконовий контейнер з речовиною схожою на мазь, світло-жовтого кольору з характерним запахом канабісу, два силіконові контейнери у власну валізу серед особистих речей та поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною, ззовні схожою на речовину метадон, не заявила представникам будь-якого правоохоронного органу про наявність у неї наркотичних засобів, тим самим заявила про відсутність у неї товарів, які під час переміщення через митний кордон України підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження, не задекларувавши зазначені речовини у встановленому порядку при здійсненні митного контролю.

Проте, злочинний умисел ОСОБА_7 спрямований на контрабандне переміщення наркотичних засобів канабісу та метадону через кордон України не був доведений до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки 24.02.2023 приблизно о 20:35 годин під час здійснення митного контролю та проведення митного огляду співробітниками Одеської митниці Держмитслужби виявлено приховану у зазначений вище спосіб наркотичні засоби канабіс та метадон, які ОСОБА_7 незаконно намагалась перемістити через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 06.05.2000 № 770, канабіс та метадон віднесено до Списку № 1 Таблиці І як наркотичні засоби, обіг яких заборонено.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 305 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: - протоколом огляду місця події від 24.02.2023; повідомленням інспектора Одеської митниці ОСОБА_11 №11 від 24.02.2023; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 25.02.2023; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 25.02.2023; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення у порядку ст. 208 КПК України від 25.02.2023; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 305 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що частина письмового повідомлення про підозру (права підозрюваного) не підписана прокурором, що є порушенням порядку і способу повідомлення про підозру і процедури набуття особою статусу підозрюваної ОСОБА_7 .

Так, відповідно до положень статті 276 КПК України, одночасно із повідомленням про підозру прокурор або слідчий повинен довести до відома підозрюваного його права, передбачені частиною 3 статтею 42 КПК України, і за необхідності роз`яснити їх зміст.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що КПК України не передбачено підписання прокурором прав підозрюваного.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності її вини, існує ризик того, що підозрювана може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Водночас, при встановленні наявності ризиків, необхідністю запобігти яким може обґрунтовуватися обрання підозрюваній особі запобіжного заходу, необхідно виходити із загальних тверджень про наявність певного ризику, передбаченого тим чи іншим пунктом ч. 1 ст. 177 КПК, а існування кожного визнаного ризику має підтверджуватися конкретними фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстрована. Зокрема, такий висновок вбачається зі змісту п. п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30.01.2018, в якому суд вказав, що «До обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого», «…. Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними». Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано».

При цьому, оцінюючи кожен факт, викладений на підтвердження заявлених стороною обвинувачення ризиків, необхідно оцінювати його у контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК. Вказане вбачається не лише зі змісту відповідної норми, але й практики ЄСПЛ. Зокрема, у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява №9190/03 від 04.10.2005, зазначено: «… Ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є інвалідом другої грпупи, має на утриманні малолітню дитину.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, у вигляді можливого переховування підозрюваної ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, на даний час продовжує існувати, хоч і є незначним з огляду на міцність соціальних зв`язків підозрюваної.

Разом з тим апеляційний суд вважає вірним висновок слідчого судді про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику можливого незаконного впливу на свідків, схиляючи їх до надання неправдивих показань, з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки, матеріали клопотання та кримінального провадження містять протоколи допиту свідків, тому підозрюваній при ознайомлені стануть відомі анкетні дані останніх, які в подальшому, будуть допитуватися безпосередньо судом, у випадку направлення обвинувального акту до суду.

З огляду на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про наявність ризику вчинення підозрюваною іншого кримінального правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж цілодобовий домашній арешт на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , яка, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваної ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а слідчий суддя дійшов правильного висновку про те, що саме застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року, якою до ОСОБА_7 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.305 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4