ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/40/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/1230/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.190,353 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, без участі його захисника та потерпілих по справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що від частини з них надійшли заяви телефонограми про розгляд справи без них, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Московського районного суду м.Харкова від 02 11 2021,

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним за ч.2 ст.190 та ч.1 ст.353 КК України та йому призначено, на підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі (т.1 а.с.164).

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів по справ (т.1 а.с.164).

Вказаним вироком встановлено, що 30 09 2020 року близько 17 години ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку №8 по вул.Северина Потоцького в м.Харкові, представившись працівником поліції, шляхом обману, вчиненого повторно, шахрайським шляхом заволодів мобільним телефоном неповнолітнього ОСОБА_8 , заподіявши йому матеріальну шкоду на суму 1506 грн 66 коп. (т.1 а.с.158).

Цими своїми діями ОСОБА_7 скоїв злочин передбачений ч.2 ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а також передбаченийч.1 ст.353 КК України тобто самовільне присвоєння владних повноважень, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь.

Аналогічним шляхом обвинувачений скоїв злочинні дії в різних місцях в м.Харкові заволодівши особистим майном потерпілих, а саме 08 10 2020 року потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на суму відповідно 2598 грн. та 1143 грн., 09 10 2020 року потерпілого ОСОБА_11 на суму 2479,20 грн., 09 10 2020 року потерпілого ОСОБА_12 на суму 1870,00 грн., 11 10 2020 року потерпілого ОСОБА_13 на суму 12450,00 грн., 26 10 2020 року потерпілого ОСОБА_14 на суму 4500,00 грн. (т.1 а.с.162).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Обвинувачений подав апеляційну скаргу на вирок суду в якій просить пом`якшити призначене йому покарання. (т.1 а.с.184).

Інші учасники апеляцій на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні обвинувачений, який взяв захист своїх інтересів на себе, підтримав свою апеляційну скаргу та просив пом`якшити призначене йому покарання.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого.

Потерпілі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, ніхто із них не наполягав на участі у розгляді справи.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів обвинуваченого на суворість призначеного покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, не одружений, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра.

При цьому, обставинами, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України суд встановив такі як щире каяття.

Обставиною, яка б обтяжувала покарання обвинуваченого відповідно до вимог ст. 67 КК України, судом встановлено таку як вчинення кримінальних правопорушень щодо малолітніх осіб.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання і він в межах санкції статті.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого по даній справі та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає також безпідставними доводи прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання, оскільки порушення судом першої інстанції при призначенні останньому покарання принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання не вбачається.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вироку суду першої інстанції за обставин викладених обвинуваченим у його апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції обвинуваченого визнано винним та засуджено за те, що 30 09 2020 року близько 17 години ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку №8 по вул.Северина Потоцького в м.Харкові, представившись працівником поліції, шляхом обману, вчиненого повторно, шахрайським шляхом заволодів мобільним телефоном неповнолітнього ОСОБА_8 , заподіявши йому матеріальну шкоду на суму 1506 грн 66 коп. (т.1 а.с.158).

Цими своїми діями ОСОБА_7 скоїв злочин передбачений ч.2 ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а також передбаченийч.1 ст.353 КК України тобто самовільне присвоєння владних повноважень, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь.

Аналогічним шляхом обвинувачений скоїв злочинні дії в різних місцях в м.Харкові заволодівши особистим майном потерпілих, а саме 08 10 2020 року потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на суму відповідно 2598 грн. та 1143 грн., 09 10 2020 року потерпілого ОСОБА_11 на суму 2479,20 грн., 09 10 2020 року потерпілого ОСОБА_12 на суму 1870,00 грн., 11 10 2020 року потерпілого ОСОБА_13 на суму 12450,00 грн., 26 10 2020 року потерпілого ОСОБА_14 на суму 4500,00 грн. (т.1 а.с.162).

Саме ці обставини підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами (т.1 а.с.157-165), а тому підстав для перекваліфікації дій винної особи та пом`якшення їй покарання колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м.Харкова від 02 11 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4