Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

09 серпня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000144 від 08 липня 2021 відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кузнецовську Рівненської області, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , засудженого вироком Деснянського районного суду м.Києва від 23 грудня 2019 року за ч.1 ст.308, ч.1 ст. 309, на підставі ст.ст. 70, 75, 76 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку два роки

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_6 цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання у виді позбавлення волі на строк один місяць, що призначене ОСОБА_6 вироком Деснянського районного суду м.Києва від 23 грудня 2019 року.
На підставі ч.4 ст.71 КК України призначено остаточне покарання ОСОБА_6 за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць.
На підставі ч.5 ст.72 КК України початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обраховувати з дня затримання із розрахунку один день позбавлення волі за один день тримання під вартою.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду 07 липня 2021 року приблизно між 21 год. і 21 год. 40 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в місті Вараш поблизу торгівельного павільону «Тютюнові вироби» на вул. Лесі Українки, діючи з корисливого мотиву, умисно, відкрито викрав з вказано павільйону грошові кошти в сумі 60 гривень, що належать потерпілій ОСОБА_8 і втік з місця злочину.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 покликається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що обвинувачений вину визнав повністю, щиро розкаявся у в чиненому злочині та сприяв його розкриттю. Вчинений злочин є нетяжким. З боку потерпілої ОСОБА_8 претензії до обвинуваченого відсутні. Потерпілою цивільний позов до обвинуваченого не заявлявся. Спричинена шкода кримінальним правопорушенням є незначною і під час провадження усунута. За станом здоров`я ОСОБА_6 перебуває на обліку у лікаря нарколога та на «Д» обліку в кабінеті інфекційних захворювань і отримує курс противірусної терапії з 05.02.2022 року по даний час. Обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки.
Просить змінити вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі, встановленому санкцією ч.1 ст. 186 КК України.
Ухвалити про самостійне виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 на підставі ч.3 ст. 72 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у відкритому викрадення чужого майна (грабіж) та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 186 КК України в апеляційній скарзі не оскаржується, а лише в частині призначеного покарання.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання є слушними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст.65КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд врахував, що інкриміноване кримінальне правопорушення обвинуваченому згідно ст. 12 КК України класифікується як нетяжкий злочином проти власності, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має судимість за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.308, ч.1 ст. 309 КК України. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого згідно із пунктом 1 ч.1 ст. 66 КК, є щире каяття. Обставиною, передбаченою п.1 ч.1 ст.67 КК, що обтяжує покарання обвинуваченого є рецидив злочинів.Врахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку про доцільність призначити ОСОБА_6 покарання у межах санкції частини статті за інкриміноване кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст. 186 КК України.

Разом з тим суд не надав належної оцінки встановленим обставинам та не навів у вироку мотивів про те, чому мети покарання неможливо досягти при застосуванні менш суворого заходу примусу, передбаченого санкцією ч.1 ст. 186 КК України.

Додержання загальних засад призначення покарання, вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч.2 ст. 50 КК України.

Колегія суддів вважає, що указаних вимог закону суд не дотримався.

Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 ствердив про фінансову можливість сплати штрафу у разі призначення даного виду покарання, зазначивши, що неофіційно працює, заробляє відповідними підробітками.

З огляду на викладене, колегія суддів, беручи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, на які вказує сторона захисту в апеляційній скарзі і наголошує в судовому засіданні апеляційної інстанції, зважаючи на відсутність претензій потерпілої, яка цивільний позов не заявляла, суми відкрито викраденого - 60 грн., приходить до висновку про можливість пом`якшити обвинуваченому покарання, призначивши мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 186 КК України у виді штрафу.

На думку колегії суддів, саме таке покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408, з врахуванням ч.2 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року за ч.1 ст.308, ч.1 ст. 309 на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, звільнений від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку два роки у відповідності до ст.ст. 75, 76 КК України. Ухвалою Кузнецовського міського суду від 10.01.2022 року відмовлено у задоволенні подання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку.

Згідно ч.3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Приймаючи до уваги вищезазначене колегія суддів приходить до висновку, що вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 має виконуватися самостійно.

За наведеного, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, а апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.
Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 308, ч.1 ст. 309 КК України виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3