Справа № 461/4616/21
Провадження № 1-кс/461/708/22
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2022 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю представника заявника - захисника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 захисника ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 про скасування арешту майна, -
У судовому засіданні представника заявника - захисник ОСОБА_3 клопотання підтримав з підстав, наведених у ньому; також пояснив, що сам лише факт визнання об`єкту речовим доказом не є безумовною підставою для накладення на нього арешту. Земельні ділянки є нерухомим майном, самі по собі не містять слідів чи інших відомотсей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Предметом дослідження , у даному випадку, можуть бути документи (договори купівлі-продажу), на підставі яких відчужувалось спірне майно.
Прокурор ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні клопотання, оскільки вважає, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 , які органом досудового розслідування визнані речовими доказами, правомірно перебувають під арештом. Спірне нерухоме майно незаконно вибуло із власності потерпілого ОСОБА_4 у шахрайських спосіб, і у досудового слідства є достатньо про це доказів.
Представник ОСОБА_4 захисник ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні клопотання, покликаючись на те, що земельні ділянки незаконно вибули із власності ОСОБА_4 у спосіб вчинених шахрайських дій недобросовісними особами. Право власності останнього підлягає судовому захисту у спосіб накладення арешту на належне йому нерухоме майно в межах кримінального провадження, незалежно від добросовісності чи недобросовісності набувача. Потерпілий вважає, що спірні земельні ділянки можуть бути перепродані іншим власникам, що суттєво ускладнить подальші цивівльно-правові процедури повернення майна.
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку щодо арештованого майна.
Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскаціі у підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи для забезпечення цивільного позову стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Щодо помилковості накладення арешту на майно заявника ОСОБА_7 , який не має статусу підозрюваного та не несе за законом матеріальної відповідальності за дії, повязані з незаконним вибуттям майна із власності ОСОБА_4 , встановлено обставини, які не досліджувались слідчим суддею при накладенні арешту , зокрема, з приводу правомірності та добросовісності набуття заявником права власності на земельну ділянку.
Як вбачається з платіжних доручень №33135511-2 від 24.09.2020р.; 33196829-2 від 29.09.2020 p.; а також транзакції на IBAN з карткового рахунку від 29.09.2020 року, в подальшому ОСОБА_7 провів повну оплату вартості вищевказаного майна за реквізитами рахунку, вказаними в протоколі №504003 проведення електронних торгів.
Означені документи, які підтверджують право власності ОСОБА_7 на спірне нерухомемайно є належними, сумнівів у їх достовірності та законності немає; земельна ділянка на даний час у спорі не перебуває.
Тобто, під час розгляду клопотання про скасування арешту встановлено, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем земельних ділянок, і як власник нерухомого майна не знав і не міг знати про його незаконне використання; не має жодного відношення до обставин кримінального правопорушення; не є підозрюваним у кримінальному проваджденні і, відповідно, не може нести негативних наслідків за протиправні дії попередніх власників.
При цьому, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (справа №925/1351/19), який хоч і викладений у цивільному спорі, однак, надає тлумачення норми права щодо застосування такої у подібних правовідносинах, і в даному випадку, стосується питання захисту права власності добросовісного набувача, в контексті ч.10 ст.170 КПК України.
Частиною 10 ст. 170 КПК України визначено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий суддя зазначає, що земельні ділянки є нерухомим майном і орган досудового розслідування має можливість в будь-який час оглянути вказані земельні ділянки, які зберігають процесуальний статус речового доказу, призначати щодо них відповідні експертизи, використовувати, як доказ кримінального правопорушення, тощо.
Крім того, як було встановлено під час розгляду клопотання, попередні відчуження земельних ділянок відбувались на підставі договорів купівлі-продажу, а тому, на переконання слідчого судді, вірним буде розглядати доказами у кримінальному провадженні саме документи, на підставі яких здійснювалось відчуження нерухомого майна, що передували набуттю права власності ОСОБА_7 , а також відомості в державних реєстрах, земельному кадастрі, а не самі земельні ділянки, як об`єкт нерухомого майна, що перебувають на даний час у законеній власності ОСОБА_7 .
Також слід зазначити, що санкції ч.1 ст. 365-2, ч.3 ст.358, ч.ч.3.4 ст.190 КК України не передбачають спеціальної конфіскації та не можуть забезпечувати цивільний позов, який у кримінальноу провадженні не заявлений.
Таким чином, на переконання слідчого судді, потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_7 , як добросовісного набувача і власника майна.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону. А отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Із свідоцтва про право власності на будинок від 10.08.2001року, виданного ЛОДКБТІ, ОСОБА_4 володіє на праві привтаної власності будинком АДРЕСА_1 .
Як убачаєтться із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2019 року ОСОБА_4 відчуждив таку на користь ОСОБА_10 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 07.10.2019 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 посвідчила два договори купівлі продажу: серія та номер: 411 та серія та номер: 410, згідно яких ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_3 , продав ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , по 1/ 2 частки будинку АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі -продажу будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_10 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 14.04.1993, на підставі розпорядження № 830 від 14.04.1993, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 7926 є підстави вважати, що зазначені документи являються підробленими.
10.12.2019 ОСОБА_12 продав земельну ділянку ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_6 (договір купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 1398, виданий 10.12.2019, видавник: ОСОБА_14 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу).
Окрім того, встановлено, що останній на час укладення означенного договору перебував за межами України.
Будь-яких доказів причетності ОСОБА_7 , який придбав земельну ділянку у спосіб публічної процедури, до шахрайських дій по заволодінні чужим майном та вибуття такого із володіння ОСОБА_4 не встановлено.
Заперечуючи проти скасування арешту майна, представник ОСОБА_4 покликається на те, що всі документи, на підставі яких земельна ділянка незаконно вибула із власності останнього є підробленими і відповідний правочин є нікчемний.
Також представник зазначає і про незаконну зміну цільового призначення земельної ділянки, на якій з дозволу Інспекції з ДАБК у м.Львові розпочато виконання будівельних робіт, що суттєво впливає на подальшу можливість повернення у власність ОСОБА_4 нерухомого майна.
Однак, питання захисту порушенного права ОСОБА_4 , в данному випадку, повинно вирішуватиись у цивільно-правопому порядку у спосіб визнання недійсними правочинів та витребування майна, а також скасування відповідних дозволів на виконання будівельних робіт.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор, відповідно до п. 2, 3 ч.3 ст.132 КПК України не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у право власності, про який ідеться в клопотанні, або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається з клопотанням.
Зважаючи на доводи, викладені у клопотанні, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна було помилковим та безпідставним.
На даний час потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у право власності добросовісного набувача та подальше застосування заходів забезпечення кримінального провадження суперечить вимогам ч.3 ст.132 КПК України.
Керуючись ст.ст. 131, 132, 167, 170, 171 КПК України, слідчий суддя,
у х в а л и в :
клопотання задовольнити.
Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1