ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/4888/19 Номер провадження 11-кп/814/1221/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 травня 2019 року за № 0001239, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника - адвоката ОСОБА_11 , на вирок Фрунзенського районного суду м. Харків від 30 серпня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Задоволено частково цивільний позов і стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 50 000 гривень моральної шкоди, відмовлено в іншій частині позовних вимог.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25 квітня 2019 року приблизно о 03 годині за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 у ході конфлікту з його батьком ОСОБА_10 , обумовленому тим, що потерпілий застосував фізичне насильство до матері ОСОБА_8 ОСОБА_12 , на грунті особистих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Фрунзенського районного суду м. Харків від 30 серпня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України 5 років позбавлення волі, мотивуючи тим, що місцевий суд при призначенні покарання належним чином не врахував те, що обвинувачений вину не визнав, не розкаявся та перед потерпілим не вибачився.

В апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_10 і його представник ОСОБА_11 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просять скасувати вирок Фрунзенського районного суду м. Харків від 30 серпня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі в більшому розмірі без застосування ст.75 КК України.

Свої вимоги потерпілий і його представник мотивують тим, що суд першої інстанції не врахував те, що за відсутності факту попередніх неприязних відносин із ОСОБА_10 обвинувачений уночі розбудив його та умисно в присутності малолітніх осіб наніс йому тяжкі тілесні ушкодження, вину в повному обсязі не визнав, за цивільним позовом суму коштів компенсував частково, не розкаявся у вчиненому та належним чином не вибачився.

До початку апеляційного розгляду ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) потерпілий ОСОБА_10 помер внаслідок захворювання на «COVID-19». Його представник належним чином повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився.

Відповідно ж до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників провадження, які судом були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає проведенню розгляду.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційних скарг, позицію обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційний скарг і дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин, установлених судом, і правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, а саме умисне тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння, в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок у апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційний скарг, які зводяться до того, що призначене ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок м`якості, колегія суддів уважає необгрунтованими.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання виконав указані вище вимоги закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, відповідно до яких воно є тяжким злочином, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, а саме того, що дії обвинуваченого були зумовлені віктимною поведінкою потерпілого із застосуванням насильства щодо його ( ОСОБА_8 ) матері, що підтвердили допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Тому, посилання потерпілої сторони на те, що спричинення тілесних ушкоджень здійснено обвинуваченим безпричинно є неспроможними.

Також місцевий суд урахував те, що ОСОБА_8 частково визнав вину, не заперечуючи факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т.2 а.п.182), є особою молодого віку (т.2 а.п.161), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.2 а.п.185-186), неодружений, офіційно не працює, має постійне місце проживання, дані досудової доповіді про те, що виправлення ОСОБА_8 без обмеження або позбавлення волі можливе й не становить високої небезпеки для суспільства (т.1 а.п.102-104), наявність обставини, яка пом`якшує покарання часткове добровільне відшкодування завданого збитку (т.3 а.п.34), та відсутність обставин, що його обтяжують.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, й додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку протягом проміжку часу, наближеного до його максимальної межі, встановленої в ст.75 КК України, який є достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таким чином, належно вмотивувавши свою позицію, місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.

Про правильність зазначеного вище висновку свідчить і те, що в матеріалах кримінального провадження відсутня інформація, що ОСОБА_8 протягом більше року не виконував обов`язків, покладених на нього за оскаржуваним судовим рішення, що підтверджено прокурором у судовому засіданні апеляційної інстанції, а, отже, й апелянтами не обґрунтувано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання у разі звільнення обвинуваченого від його відбування з іспитовим строком.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що ОСОБА_8 частково відшкодував заподіяну шкоду, то ця обставина сама по собі не є підставою для зміни способу виконання покарання, оскільки для стягнення призначеного судом відшкодування законодавство передбачає інші правові заходи. Окрім того, повне компенсування завданої майнової шкоди обвинуваченим здійснено до ухвалення вироку суду та це підтверджує визнання ним негативних наслідків учиненого злочину й бажання їх виправитию Унаслідок цього місцевим судом в задоволенні позову в частині стгянення матеріальних збитків було відмовлено.

Разом з цим думка потерпілого щодо призначення покарання підлягає врахуванню з іншими обставинами в їх сукупності, що мають правове значення при обранні заходу примусу, однак сама по собі не є вирішальною при реалізації судом дискреційних повноважень.

Доводи ж апелянтів про те, що ОСОБА_8 не вибачився перед потерпілим спростовуються даними журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, від 30 липня 2021 року (т.3 а.п.29).

На підставі викладеного вище, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 75 КК України, та його меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та не буде становити «особистий надмірний тягар» для останнього.

Нових обставин, які би переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж у тому, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, в ході апеляційного розгляду встановлено не було.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника - адвоката ОСОБА_11 , залишити без задоволення, а вирок Фрунзенського районного суду м. Харків від 30 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4