ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/984/20 Номер провадження 11-кп/814/125/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
18 травня 2022 року м. Полтава
Не можу погодитися з рішенням колег щодо визнання винуватими обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначення їм покарання за цей злочин у зв`язку з тим, що їх вина у вчиненні цього злочину не доведена поза розумним сумнівом.
Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Як зазначено в статті 85 цього ж Кодексу, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Частиною 4 ст. 95 КПК України, передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.
Так в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанції був допитаний потерпілий ОСОБА_6 , який дав показання про те, що після конфлікту із обвинуваченими він почав тікати та сів у незнайомий автомобіль, помилково вважаючи що то таксі. За ним погналися троє хлопців, двоє з яких витягнули його з автомобіля та почали бити. Хто його бив, він не бачив. Після того, як ті хто його побив втекли, виявив пропажу телефона. Вважає, що під час побиття телефон випав із його кишені. Під час побиття ніхто до його кишень не проникав і телефон не витягував.
Будь якої вимоги передати телефон обвинуваченим ні до побиття ні після, ніхто не висував.
Обвинувачені також стверджували, що били потерпілого тільки Скрипаль та Стародуб. П`ятибрат участі у побитті не приймав. Після того, як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 побили потерпілого, ОСОБА_9 побачив телефон, що лежав на сходах та таємно викрав його.
Допитаний в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанції свідок ОСОБА_10 , дав показання про те, що він сидів у своєму автомобілі, як раптом в автомобіль сів потерпілий та попросив його відвезти додому. В цей час до автомобіля підбігло троє хлопців, двоє з них, витягли потерпілого з автомобіля та почали відводити в сторону автовокзалу. Він, боячись за те, що можуть пошкодити автомобіль, зразу ж поїхав. Що відбувалося далі він не знає, не бачив і не міг бачити.
Те що автомобіль поїхав з місця, після того як потерпілого витягли з автомобіля, підтвердив і сам потерпілий в судовому засіданні.
Як видно із матеріалів провадження, висновок про вчинення відносно потерпілого розбою, обґрунтовано лише показаннями потерпілого, які він надавав на досудовому слідстві, та під час слідчого експерименту (фактично це проводився допит потерпілого), та протоколом слідчого експерименту із свідком ОСОБА_10 (фактично допит), що нібито він бачив як били потерпілого та один із нападників витяг щось із кишені потерпілого.
В той же час цей свідок категорично заперечив, що він давав таку інформацію, оскільки він цього не бачив.
Отже, вважаю, що вирок суду першої інстанції в цій частині є правильним, а вирок апеляційного суду побудовано на припущеннях, що є недопустимим.
Суддя ОСОБА_2