Номер провадження: 11-кп/813/1104/22
Справа № 523/8009/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №0001175, внесеному до ЄРДР 08.03.2018 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого електриком у дитячому садочку № НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 21.09.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси за ст.ст. 185 ч .2, 187 ч. 2, 70, 71 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 1.07.2013 року звільнений умовно достроково, не відбувши 4 місяці 23 дні.

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобам строком на три роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки.

Відповідно до положень п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України покладено додатково на ОСОБА_7 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Одеського НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області процесуальні витрати у загальній сумі 1 287 гривень, а також на користь держави в особі ОНДІСЕ процесуальні витрати у сумі 3 140 гривень, пов`язані із залученням експертів для проведення двох авто-технічних експертиз під час досудового розслідування.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 70000 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 7500 гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на його користь матеріальної шкоди у розмірі 132362,76 гривень залишено без розгляду за підстав, викладених в мотивувальній частині вироку.

Скасовано ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси за №523/3412/18 (Пр. №1-кс/523/983/18) від 11.04.2018 року про накладення арешту на транспортний засіб

Скасовано арешт автомобілю марки «Opel Vectra Kombi», р.н. pl « НОМЕР_2 ».

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 07.03.2018 року, приблизно о 22:00 годині, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Vectra Kombi», реєстраційний номер НОМЕР_2 (польської реєстрації), рухаючись по мокрому покриттю проїзної частини дороги у крайньому лівому ряду по пр. Добровольського з боку вул. Марсельської в сторону вул. Миколаївська дорога у м. Одесі, наближаючись до регульованого пішохідного переходу, розташованому на перехресті вул. Кишинівська - пр. Добровольського, порушуючи вимоги п.п.12.3, 12.4 «Правил дорожнього руху України», а саме діючи з необережності, будучи неуважним, не вживши своєчасних заходів щодо зменшення швидкості свого руху до безпечної, аж до зупинки автомобілю, не врахувавши зміну дорожньої обстановки, не переконавшись, що на пішохідному переході не має пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, на невстановлений сигнал світлофору, рухаючись зі швидкістю приблизно 70 км/год., яка перевищує встановлену у населених пунктах швидкість руху не більше 50 км/год., передньою лівою частиною керованого ним автомобілю допустив наїзд на ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину у зоні регульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу.

В результаті ДТП ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи за №989 від 11.06.2018 року спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням, розриву середньої хрестоподібної і медіальної колатеральної зв`язок правого колінного суглобу, закритого осколкового перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням, розриву капсули печінки, забою легенів, перелому правої лопатки, перелому 10-го грудного хребця, черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забійної рани голови, садна голови та кінцівок, які відповідно до критеріїв п.п. 2.1.3 «м» та «о» «Правил судово - медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На вказаний вирок прокурор ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу з доповненнями, у якій, не оспорюючи його в частині встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- під час досудового розслідування ОСОБА_7 від надання показань відмовився, під час усього досудового розслідування свою провину не визнавав та посилався на неправомірні дії потерпілого. Часткове визнання обвинуваченим своєї вини відбулось лише під час судових дебатів, майже через 3 роки після вчинення ДТП, що свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого жалю з приводу вчиненого та осуду своїх протиправних дій;

- під час судового розгляду документи, підтверджуючі: перебування ОСОБА_7 у шлюбі, вагітності дружини, пенсійного віку матері та інвалідності його батька, судом не досліджувались.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що Одеський НДЕКЦ МВС не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягнені процесуальних витрат до Державного бюджету України, тому процесуальні витрати необхідно стягнути на користь держави.

На підставі наведеного прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобам строком на три роки.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат та доповнити абзацом наступного змісту : « Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1287 гривень та 3140 гривень, у загальній сумі 4427 гривень, пов`язані із залученням експертів для проведення двох авто-технічних експертиз під час досудового розслідування»

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні прокурор та потерпілий підтримала апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі, водночас, обвинувачений заперечував проти її задоволення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду першої інстанції показав, що зазначене судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам справи, які ніким не оспорюються.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, те, що ОСОБА_7 у судовому засіданні фактично вину визнав, активно сприяв розкриттю злочину, його особисте ставлення до вчиненого, а також особу обвинуваченого, який працевлаштований, має постійне місце мешкання та міцні соціальні зв`язки, наявність на утримані малолітньої дитини та дружини, яка перебуває на останньому місяці вагітності, а також наявність позивних вимог, які обвинувачений готовий відшкодувати у визначеній судом сумі.
З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, з застосуванням до нього дії ст. 75 КК України та з покладенням певних обов`язків, які передбачені ст. 76 КК України.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про те, що покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, на думку апеляційного суду, застосовуючи до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обмежившись перерахуванням обставин, визначених у ст. 65 КК України, які враховуються при призначенні покарання, суд у вироку не навів будь-яких мотивів, із яких він дійшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування ним призначеного покарання.

Так, на переконання апеляційного суду, у даному випадку судом першої інстанції не було в повному обсязі враховано допущені обвинуваченимОСОБА_7 порушення правил безпеки дорожнього руху, які носять грубий характер.
Так, суд першої інстанції у повній мірі не врахував те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, при цьому не зважив, що хоча він і належить до таких, що вчинені з необережності, але необережна форма вини стосується тільки настання наслідків у даному випадку спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, порушив вимоги п. 12.4 та 12.3 «Правил дорожнього руху» України.

Відтак, ОСОБА_7 , достовірно усвідомлюючи те, що він як водій автомобіля марки «Opel Vectra Kombi», реєстраційний номер НОМЕР_2 (польської реєстрації), зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, допустивши злочинну самовпевненість, зокрема, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину у зоні регульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу.

При цьому суд першої інстанції не достатньою мірою врахував те, що передумовою даної ДТП є порушення ОСОБА_7 , на території міста швидкісного режиму, що встановлений Правилами дорожнього руху України, оскільки останній рухався зі швидкістю приблизно 70 км/год.

В свою чергу, набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України №511 від 20.05.2009). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, колегія суддів констатує, що ОСОБА_7 за встановлених судом обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримуватись вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_7 , знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України чітко визначений у національному законодавстві.

Апеляційний суд вважає, що порушення, які допустив ОСОБА_7 , пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті злочинної недбалості останнього, потерпілий ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи за №989 від 11.06.2018 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням, розриву середньої хрестоподібної і медіальної колатеральної зв`язок правого колінного суглобу, закритого осколкового перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням, розриву капсули печінки, забою легенів, перелому правої лопатки, перелому 10-го грудного хребця, черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забійної рани голови, садна голови та кінцівок, які відповідно до критеріїв п.п.2.1.3 «м» та «о» «Правил судово - медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Окрім того, судом не у повній мірі врахована думка потерпілого, який підтримав думку прокурора та просив призначити покарання, яке необхідно відбувати реально.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора та вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги щире каяття обвинуваченого, оскільки таке каяття мало місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та не мало ознак розкаяння у вчиненому, як таке.

Виходячи з системного тлумачення законодавства і судової практики щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченого, з огляду на наступне.

Під час досудового розслідування ту судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою провину не визнавав, при цьому, у судовому засіданні від 01.07.2021 року посилався на неправомірні дії потерпілого. (а.с. 14 -19 т. 2). Натомість, під час останнього слову у судовому засіданні від 14.12.2021 року під тиском доказів, які були досліджені судом та безперечно доводять його вину, вину у пред`явленому обвинувачені визнав частково.

Також, поза увагою місцевого суду залишилось і ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме те, що оскаржений вирок суду було поставлено майже через 3 роки після вчинення ДТП, однак у матеріалах кримінальної справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатися від пережитого. В свою чергу, потерпілий тривалий час лікувався та перебував у медичних закладах, а на теперішній час має змогу пересуватись за допомогою тростини, тобто стан його здоров`я не відновився.

При цьому, суд першої інстанції посилався на бажання обвинуваченого ОСОБА_7 відшкодувати шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням у визначених судом сумах, однак на теперішній час обвинувачений не відшкодував шкоду потерпілому, навіть з урахуванням сум, визначених судом у оскарженому вироку. Натомість, обвинувачений офіційно працевлаштований, що свідчить про наявність постійного джерела доходу, однак у судовому засіданні апеляційного суду продовжує посилатися на своє бажання відшкодувати шкоду потерпілому, лише після постановлення остаточного рішення у справі.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 мало на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

З огляду на сукупності наведених фактів апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від реального покарання апеляційний суд не вбачає.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, колегія суддів у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; конкретні обставини справи, а саме, грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР, внаслідок чого відбулась вказана дорожньо-транспортна подія, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 ; невідшкодування заподіяної кримінальним правопорушення шкоди, відсутність обставин, що пом`якшують, а також зважує на відсутність обставин, що обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, разом з цим враховує ту обставину, що обвинувачений веде нормальний спосіб життя, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується, має постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, який перебуває у фактичних шлюбних відносинах та утримує малолітніх дітей, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке слід відбувати реально.

Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження скоєння останнім нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Зазначений вид і міра покарання, на думку апеляційного суду, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_7 .

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, - позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_7 , здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до посягань на найвищу соціальну цінність - здоров`я людини.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необхідність застосування більш суворого покарання.

При цьому, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що Одеський НДЕКЦ МВС не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягнені процесуальних витрат до Державного бюджету України, тому процесуальні витрати необхідно стягнути на користь держави.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Кримінально- процесуальні витрати це передбачені кримінальним процесуальним законом витрати, пов`язані із здійсненням кримінального провадження, які відшкодовуються державою певним суб`єктам кримінального процесу і підлягають стягненню з осіб, визнаних винними учиненні злочину чи, в окремих випадках, зараховуються на рахунок держави.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким установам із Державного бюджету України.

Тобто, за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються спеціалізованим державним установам з державного бюджету, відбувається залучення стороною обвинувачення експертів цих установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду.

Судом першої інстанції встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0001175, внесеного до ЄРДР 08.03.2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, органом досудового розслідування понесені процесуальні витрати, які пов`язаних із залученням експертів у розмірі 1287 гривень (а с. 132 т. 1) та 3140 гривень (а.с. 154 т. 1).

Незважаючи на те, що суд першої інстанції у вироку зазначив, що витрати на проведення експертиз в розмірі у розмірі 1287 гривень та 3140 гривень піддягають стягненню з обвинуваченого, однак стягнув їх на користь держави в особі НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області та в особі ОНДІСЕ, однак зазначені установи не наділені повноваженнями виступати в інтересах держави при стягненні процесуальних витрат до Державного бюджету України.

На підставі викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає змінити в частини стягнення процесуальних витрат на підставі ст.ст. 407, 409 КПК України, шляхом виключення з резолютивної частини вироку посилання «в особі НДЕКЦ при ГУМВС України та в Одеській області та в особі ОНДІСЕ».

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 задовольнити.
ВирокСуворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №0001175, внесеному до ЄРДР 08.03.2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Виключити з резолютивної частини вироку при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат посилання «в особі НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області та в особі ОНДІСЕ».
В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту набрання вироком апеляційного суду законної сили, тобто з 27.09.2022 року.
Засудженого ОСОБА_7 , затримати у залі апеляційного суду та під вартою доставити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для організації виконання вироку в частині призначеного покарання.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3