УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2022 року

м. Київ
справа № 674/713/19
провадження № 51-863км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої у АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Суть питання
За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 17 березня 2019 року, близько 14 год 00 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в коридорі будинку по АДРЕСА_1 , на ґрунті побутових відносин вступила у словесний конфлікт із своїм співмешканцем ОСОБА_6 та завдала йому кухонним ножем один цілеспрямований удар в область передньої поверхні грудної клітки, у результаті чого смерть потерпілого наступила від колото-різаного проникаючого сліпого поранення поверхні грудної клітки, з крововиливом у міжреберних м`язах та ушкодженням серцевої сорочки по поверхні правого шлуночка серця, що ускладнилось кровотечою та гострою серцевою недостатністю.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 24 листопада 2020 року змінив вирок суду першої інстанції та зменшив строк призначеного ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі до 7 років.
Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій оскаржував вказану ухвалу з підстав м`якості призначеного засудженому покарання.
Верховний Суд постановою від 03 лютого 2022 року скасував ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції, з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, через м`якість.
За наслідком нового апеляційного розгляду Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 16 травня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно своєї підзахисної, шляхом перекваліфікування дій останньої на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити покарання на немаксимальний строк, передбачений санкцією цієї статті.
Обґрунтовуючи наведене захисник вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому вказує, що судом необґрунтовано не прийняті до уваги пояснення ОСОБА_5 про те, що у неї не було умислу на вбивство свого співмешканця, а саме вбивство було вчинено з необережності. Також зазначає, що суди, при призначенні засудженій покарання, недостатньо прийняли до уваги такі пом`якшуючі обставини як щире каяття засудженої, активне сприяння розкриттю злочину, надання допомоги потерпілому після вчинення злочину, її стан здоров`я та думку потерпілого.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак суть касаційної скарги захисника полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на те, що зазначені обставини, вона вже висловлювала у суді першої інстанції, на які судом була надана вмотивована відповідь.
Так, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Як слідує з наданої копії рішення місцевого суду, суд першої інстанції дійшов висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі аналізу показань:
- самої обвинуваченої, яка свою вину визнала частково та зазначала, що наміру вбивати свого співмешканця не мала, однак вказала, що підійшла до ОСОБА_6 і з розмаху вдарила його в груди ножем;
- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив, що померлий ОСОБА_6 є його сином, вони з обвинуваченою проживали всі разом на одному господарстві. Ранком 17 березня 2019 року, точного часу не пам`ятає, вийшов з кімнати, а йому на зустріч вибігла ОСОБА_5 і сказала йди забирай «його». Побачив в коридорі на колінах стояв син, тримаючись за груди сказав, що помирає і просив йому допомогти. Обвинувачена допомогла підняти сина і занести в кімнату, запитував ОСОБА_5 навіщо вона це зробила, на що отримав відповідь «ти наступний». На його прохання викликати швидку, ОСОБА_5 відмовилась та чинила йому перешкоди в наданні допомоги сину. Була в стані алкогольного сп`яніння, роз`ярена. Коли прибули медики, яких він викликав особисто, побачив у сина на грудях діру з якої сочилась кров, від отриманої рани син помер в лікарні;
- показаннями свідка ОСОБА_9 , який показав, що 17 березня 2019 року прибув до останніх де ОСОБА_6 лежав в батьковій кімнаті, біля нього знаходився батько та співмешканка. ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_10 вдарила ОСОБА_11 ножем в груди, про що свідчив поріз на светрі і сліди крові. Аналогічні показання в суді першої інстанції надав свідок ОСОБА_12 , окрім цього зазначив, що ОСОБА_5 на запитання працівників поліції повідомила, що під час сварки з ОСОБА_6 машинально вдарила його ножем, про що жалкує;
- показаннями свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що є сільським фельдшером, 17 березня 2019 року йому зателефонували і повідомили про ножове поранення грудної клітки ОСОБА_6 , викликавши бригаду швидкої допомоги, направився до місця проживання потерпілого. Останній знаходився на ліжку у важкому стані, рана кровоточила, низький тиск, практично одночасно прибула бригада швидкої і госпіталізували ОСОБА_6 , якого він супроводжував до операційної палати. Зі слів потерпілого ОСОБА_6 між ним та ОСОБА_5 виник сімейний конфлікт, в суть якого він не вникав, в результаті якого отримав ножове поранення в області серця.
Також винуватість ОСОБА_5 доводиться даними протоколів слідчих дій, висновків експертів, у тому числі й висновків судово-медичних експертиз та інших письмових доказів детально наведених у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК України, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильно кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 115 КК України, що підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій сторона захисту наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним нею у касаційній скарзі.
За результатом розгляду вказаної апеляційної скарги, суд відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
При цьому апеляційний суд наголосив на тому, що оскільки вчинення вказаного злочину не було викликане протиправною поведінкою потерпілого, він не був конфліктною людиною, після спричинених тілесного ушкодження ОСОБА_5 будь-якої медичної допомоги не надала, хоча мала змогу це зробити, на вимогу батька потерпілого викликати швидку медичну допомогу відмовилась та чинила ОСОБА_7 перешкоди під час надання ним сину медичної допомоги, то викладене свідчить, що обвинувачена свідомо бажала смерті потерпілого. Таким чином, враховуючи усі обставин вчиненого діяння, локалізацію удару, який спричинений ножем, зокрема нанесення його в передню поверхню грудної клітки зліва, де розміщено життєво важливі органи, дії ОСОБА_5 містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України умисне вбивство.
З урахуванням викладеного підстав для перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України суд апеляційної інстанції не встановив.
З таким висновком погоджується й Верховний Суд та вважає доводи касаційної скарги сторони захисту в цій частині необґрунтованими з огляду на таке.
Так, ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Суд упевнений, що для будь-якої безсторонньої особи є очевидним той факт, що ОСОБА_5 , яка є дорослою людиною і згідно з висновком судової психіатричної експертизи може усвідомлювати свої дії та керувати ними, умисно здійснюючи ножове поранення у життєво важливі органи людини, хоча і не бажала його смерті, але свідомо припускала настання таких наслідків, оскільки розуміла, що у результаті нанесення такого поранення потерпілий ОСОБА_6 неодмінно отримає тілесні ушкодження від яких може померти.
Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження вчинене ОСОБА_5 суспільно небезпечне діяння обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 115 КК України.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Що стосується доводів сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував, що вона вчинила особливо тяжкий злочин (санкція ч. 1 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років).
Також суд зважив на особливості даного конкретного кримінального правопорушення і обставини його вчинення, зокрема на те, що ОСОБА_5 умисно позбавила життя свого співмешканця, тим самим посягнула на невід`ємне природне право людини, яке охороняється та захищається державою відповідно до статей 3, 27 Конституції України як найвища соціальна цінність.
Крім цього, суд узяв до уваги особу винної, яка в силу ст. 89 КК України не судима, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на спецобліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, урахував також і стан її здоров`я.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав те, що засуджена вчинила умисне вбивство, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, що пом`якшують покарання, суд не встановив.
З огляду на наведене, у сукупності з думкою потерпілого, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців, мотивувавши своє рішення тим, що саме такий строк покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нових злочинів, а також гарантуватиме безпеку для суспільства.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій покарання в межах санкції статті, за якою її засуджено.
З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на тому, що її доводи про те, що потерпілий ОСОБА_7 просив призначити обвинуваченій несуворе покарання є недоречними, оскільки представник потерпілого ОСОБА_7 оскаржував до Верховного Суду рішення апеляційного суду саме з підстав м`якості призначеного засудженій ОСОБА_5 покарання.
Також, на думку Верховного Суду, доводи сторони захисту про таку пом`якшуючу обставину як щире каяття ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Проте, як слідує з встановлених судами обставин цієї справи, засуджена лише частково визнала свою вину, заперечувала умисел на заподіяння смерті потерпілому, що не може свідчити про її каяття.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду і розміру призначеного засудженій ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3