Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/966/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ст. 610 КПК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Стара Синява Старосинявського району Хмельницької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого вироком Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року за ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 288.1 КК Російської Федерації до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років,
прокурора ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України.
Дана ухвала мотивована тим, що означений вирок суду Російської Федерації неможливо привести у відповідність із законодавством України, оскільки:
- виходячи із вимог ч. ч. 3, 4 ст. 610 КПК України, суд має кваліфікувати дії ОСОБА_7 згідно з КК України та призначити йому відповідне покарання. Вироком Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, в особливо великому розмірі. Однак, відповідно до диспозицій ч. ч. 1-3 ст. 307 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах проти злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», дії ОСОБА_7 , що описані у вказаному вироку, є закінченим злочином, при чому його незавершені дії окремої кваліфікації як замах не потребують. У зв`язку із цим, правова кваліфікація дій ОСОБА_7 , надана судом Російської Федерації, не може бути приведена у відповідність до законодавства України, оскільки в такому випадку суд буде позбавлений можливості призначити йому покарання, яке б відповідало покаранню за указаним вироком. Крім того, на відміну від ч. 3 ст. 30 КК Російської Федерації, ст. 15 КК України чітко передбачає визначення понять закінченого та незакінченого замаху на злочин;
- згідно з вироком Російської Федерації, предметом вчиненого злочину зазначена загальна маса наркотичних засобів, що містять у своєму складі три похідні наркотичні речовини. При цьому, дві із цих речовин не указані як наркотичні чи психотропні у Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, та в наказі МОЗ від 01 серпня 2000 року № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу». Визначити із загальної маси наркотичного засобу, про яку зазначено у вироку, розмір третьої похідної наркотичної речовини, яка відповідно до згаданих вище Переліку і Таблиць є аналогом особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, неможливо.
В апеляційній скарзі представник Міністерства юстиції України ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою розглянути по суті клопотання про приведення вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що:
- клопотання Міністерства юстиції України подане до суду відповідно до положень ст. ст. 606-610 КПК України, однак суд при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно керувався приписами ст. ст. 602, 603 КПК України, що передбачають розгляд питань про визнання та виконання вироків судів іноземних держав на території України;
- суд в ухвалі безпідставно послався на Європейську конвенцію про міжнародну дійсність кримінальних вироків 1970 року, оскільки Російська Федерація не являється її учасником;
- за змістом ч. 1 ст. 609 КПК України, п. п. 1, 8 Розділу XII Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19 серпня 2019 року № 2599/5, саме Міністерство юстиції України приймає рішення про прийняття засуджених осіб судом іноземної держави для відбування покарання в Україні. Разом з тим, в КПК України взагалі не передбачено можливості відмови суду у приведенні вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України на підставі клопотання Міністерства юстиції України, поданого згідно зі ст. ст. 609, 610 КПК України. Відмова суду у задоволенні такого клопотання позбавляє можливості забезпечити логічне продовження виконання процедури, пов`язаної із запитом про передачу засудженої особи, приймаючи до уваги те, що лише суд уповноважений визначити статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави, як це передбачено ч. 3 ст. 610 КПК України. До того ж, відмова суду у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України порушує регламентовані Конвенцією про передачу засуджених осіб 1983 року права засудженого громадянина України, в даному випадку ОСОБА_7 , на завершення розгляду питання щодо можливості його переведення для відбування в Україні покарання, призначеного закордоном;
- відповідно до вимог ч. 3 ст. 610 КПК України, при розгляді клопотання суд не вдається до вивчення вироку іноземної держави. Проте в оскаржуваній ухвалі суд звернув увагу на те, що згідно з вироком суду Російської Федерації щодо ОСОБА_7 предметом злочину зазначені наркотичні засоби, які містять у своєму складі речовини, що не указані як наркотичні засоби чи психотропні речовини у Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, та наказі МОЗ України від 01 серпня 2000 року № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу». Між тим, такі посилання суду не відповідають дійсності. Так, наркотичні речовини а-пірролідіновалерофенон та MDMB-2201, про які зазначено у вироку суду Російської Федерації, віднесені до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких в Україні заборонено, відповідно до згаданого вище Переліку та інформації, наданої Державною службою України з лікарських засобів та контролю за наркотиками. Крім того, апелянт зазначає про те, що до вирішення питання про прийняття ОСОБА_7 в Україну, Міністерством юстиції України на підставі наданих стороною Російської Федерації матеріалів досліджувалося питання щодо наркотичних речовин, які були предметом злочину.
З урахуванням наведеного, апелянт вказує на те, що відмова суду першої інстанції у приведенні вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і створює загрозу порушення зобов`язань за міжнародним договором України.
Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, що не є перешкодою для розгляду провадження по суті.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 606 КПК України, засудженого іноземним судом громадянина України може бути прийнято для відбування покарання в Україні тільки за умов:
1) якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку;
2) якщо вирок набрав законної сили;
3) якщо на час отримання запиту про передачу засуджений має відбувати покарання упродовж якнайменше 6 (шести) місяців або якщо йому ухвалено вирок до ув`язнення на невизначений строк;
4) якщо на передачу згоден засуджений або з урахуванням його віку або фізичного чи психічного стану на це згоден законний представник засудженого;
5) якщо кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або було б злочином у разі вчинення на її території, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді позбавлення волі;
6) якщо відшкодовано майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушення, а в разі наявності також процесуальні витрати;
7) якщо держава ухвалення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженого.
При цьому, виходячи зі змісту вимог ч. 4 ст. 606 та ст. 609 КПК України, розгляд питання про прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання в Україні, в тому числі з`ясування дотримання наведених вище умов для цього, належить до компетенції Міністерства юстиції України.
Приписами ч. 3 ст. 609 КПК України передбачено, що Міністерство юстиції України в разі прийняття рішення щодо прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для подальшого відбування покарання на території України звертається до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.
В свою чергу, за правилами ч. 3 ст. 610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
Всупереч наведеним вимогам закону, відмовляючи в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України, що подане в порядку ч. 3 ст. 609 КПК України, про приведення вироку суду Російської Федерації щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України, суд першої інстанції вдався до неправомірної оцінки фактичних обставин, що вже були встановлені означеним судовим рішенням.
На переконання колегії суддів, наведеним суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне судове рішення, і тягне за собою скасування ухвали відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України та ухвалення апеляційним судом нової ухвали по суті поданого Міністерством юстиції клопотання.
Згідно з матеріалами справи, до клопотання про приведення вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України Міністерством юстиції України подано всі необхідні документи, передбачені ч. 2 ст. 610 КПК України.
Зокрема, із поданих документів слідує, що вироком Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, за вчинення замаху на незаконний збут наркотичних засобів в особливо великому розмірі, групою осіб за попередньою змовою, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років (а.п. 11-17).
Даний вирок набрав законної сили 28 червня 2019 року (а.п. 18).
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та виявив бажання продовжувати відбувати покарання на території України, про що подав відповідну заяву (а.п. 27, 28, 9, 10).
Станом на 14 вересня 2020 року тривалість відбутої ОСОБА_7 частини покарання у виді позбавлення волі становила 1 (один) рік 4 (чотири) місяці 26 (двадцять шість) днів (а.п. 20).
Відповідно до п. b)ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка ратифікована Україною 22 вересня 1995 року (далі Конвенція), компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11.
Положення ч. 1 ст. 11 Конвенції регламентують, що у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган:
a) повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;
b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;
c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі;
d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
Згідно з ч. 4 ст. 610 КПК України, при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:
1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;
2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Із доданого до клопотання тексту ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, на якій ґрунтується вирок Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року, вбачається, що незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, в особливо великому розмірі, карається позбавленням волі на строк від 15 (п`ятнадцяти) до 20 (двадцяти) років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 20 (двадцяти) років або без такого та зі штрафом у розмірі до 1000000 (одного мільйона) рублів або у розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період до 5 (п`яти) років або без такого або довічним позбавленням волі (а.п. 19).
Відповідно до ч. 3 ст. 66 КК Російської Федерації, строк або розмір покарання за замах на злочин не може перевищувати трьох четвертих максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за закінчений злочин.
Враховуючи викладені у вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року висновки стосовно встановлених фактів, за законом України про кримінальну відповідальність дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України як замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.
Санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 (дев`яти) до 12 (дванадцяти) років з конфіскацією майна.
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Таким чином, при приведенні вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року у відповідність до законодавства України, слід визначити, що на території України ОСОБА_7 відбуватиме покарання за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, що відповідає тривалості покарання, призначеного означеним вироком суду Російської Федерації.
Зважаючи на те, що п. d) ч. 1 ст. 11 Конвенції забороняє посилювати кримінальне покарання засудженої особи, то при приведенні вироку суду іноземної держави у відповідність до законодавства України до ОСОБА_7 не може бути застосоване додаткове покарання у виді конфіскації майна, передбачене санкцією ч. 3 ст. 307 КК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 610 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_6 задовольнити. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року скасувати.
Ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України.
Вирок Сургутського міського суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 13 червня 2019 року, яким громадянин України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, тобто у замаху на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, в особливо великому розмірі, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, привести у відповідність із законодавством України.

Визначити, що ОСОБА_7 при продовженні відбування покарання на території України повинен відбувати покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років без конфіскації майна.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

У строк відбування ОСОБА_7 покарання зарахувати строк його тримання під вартою з моменту затримання, а саме з 19 квітня 2019 року до 27 липня 2019 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4