Єдиний унікальний номер 134/765/18
Номер провадження 1-кп/142/17/22
У Х В А Л А
23 березня 2022 року смт. Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області
в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Крикливець Крижопільського району Вінницької області, громадянину України, із загальною середньою освітою, жителю АДРЕСА_1 , не одруженому, непрацюючому, не одруженому, згідно ст. 89 КК України раніше не судимому, в кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000194 від 31 травня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Піщанського районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000194 від 31 травня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4

12 вересня 2018 року завершено підготовку справи до розгляду та призначено судовий розгляд кримінального провадження.
23 січня 2019 року, у зв`язку з ухиленням обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, було оголошено його розшук із застосуванням до нього приводу для забезпечення його явки в судове засідання до приміщення суду, зупинено провадження у справі.
21 березня 2022 року обвинуваченого ОСОБА_4 , на виконання ухвали суду від 23 січня 2019 року, було доставлено в судове засідання до приміщення суду, провадження у справі відновлено, призначено судовий розгляд на 23 березня 2022 року.
21 березня 2022 року начальником Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_5 було подано до суду клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
В судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 було підтримано клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 строком на 60 діб.
Клопотання мотивоване тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що 16 серпня 2017 року близько 19 години ОСОБА_4 під час розпивання алкогольних напоїв спільно із ОСОБА_6 запропонував останньому вчинити крадіжку грошових коштів у свого батька ОСОБА_7 , який проживає в с. Крикливець Крижопільського району Вінницької області, на що ОСОБА_6 погодився.
Так, 17 серпня 2017 року близько 01 години ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 приїхали в с. Крикливець Крижопільського району Вінницької області, де, дочекавшись, поки ОСОБА_7 покине своє помешкання, приблизно о 5 годині ранку 17.08.2017 року, зі сторони присадибної ділянки зайшли на територію домогосподарства останнього, що розташоване по АДРЕСА_2 . Перебуваючи на території домогосподарства потерпілого, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , знайшовши неподалік драбину, приставили її до стіни будинку, що дало змогу ОСОБА_4 вилізти на дах будівлі. В подальшому ОСОБА_4 , зірвав з даху будинку два листи хвильового шиферу та через отвір потрапив до помешкання потерпілого. Перебуваючи всередині будинку, ОСОБА_4 умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою протиправного звернення чужого майна на свою користь, з-під крісла, розташованого в одній із кімнат будинку, вчинив крадіжку 7500 доларів США та 40 000 гривень. У подальшому ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 покинули домогосподарство ОСОБА_7 та поїхали в смт. Крижопіль Крижопільського району Вінницької області, де, розділивши між собою кошти, розпорядилися викраденим на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 , своїми умисними діями завдали ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 7 500 доларів США (відповідно до курсу валют НБУ на 17.08.2017 року становить 191 775 гривень) та 40 000 гривень, що в загальній сумі складає 231 775 гривень.
У клопотанні зазначено, що вина ОСОБА_4 підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами: допитом потерпілого ОСОБА_7 , допитом ОСОБА_8 , оглядом місця події від 18 серпня 2017 року, допитом свідка ОСОБА_9 , повідомленням про підозру ОСОБА_4 , постановою про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_4 . Тим самим встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна ( крадіжці) у великих розмірах, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Обвинувачення стверджує, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання до 8 років позбавлення волі, переховувася як від органів досудового розслідування, так і від суду, у зв`язку з чим двічі оголошувався в розшук 24 жовтня 2017 року органом досудового розслідування та 23 січня 2019 року судом. Він також може знищити, сховати, спотворити речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, спроможний незаконно впливати на потерпілого, свідків та перешкоджати кримінальному провадженню.
За сукупності таких оставин, прокурор вважає за доцільне обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК, не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, які випливають з ч.5 ст.194 КПК України, зокрема його належну процесуальну поведінку, попередити вчинення ним нових злочинів.
Іншими обставинами, вважає прокурор, що сукупно вказують на можливість та необхідність застсоування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є також вік та добрий стан здоров`я, відсутність утриманців, відсутність постійного місця роботи, навчання. тобто фактори, які дають змогу безперешкодно обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Крім того обвинувачений тривалий час проживав поза місцем реєстрації в с.Городківка, що є чинником, який сприяє останньому у можливості безперешкодно виїхати повторно і таким чином ухилятися від судового розгляду кримінального провадження, а також його репутація як такого, що схильний до вчинення умисних корсливих злочинів створюють у сторони обвинувачення переконання, що менш суворі запобіжні заходи недостатні для запобігання вищевказаним ризикам.
Обвичнувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора та просив обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки він усвідомлює, що своєю поведінкою та ухиленням від суду заслуговує на запобіжний захід, однак просить про застосування домашнього арешту, адже має сім`ю, матір ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вітчима, постійне місце проживання разом з матір`ю по АДРЕСА_3 , його мати потребує допомоги та підтримки, адже хворіє на цукровий діабет.

Суд, заслухавши прокурора та обвинуваченого, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні клопотання прокурора та задоволення клопотання обвинуваченого з наступних підстав.
Запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК України.

У відповідності до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім інших, і запобіжні заходи.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є одним з видів запобіжних заходів.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його.
Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
У відповідності до п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК.
Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.
Разом з тим, в клопотанні прокурора відсутні обґрунтування необхідності застосування тримання під вартою з урахуванням рішень ЄСПЛ, а саме клопотання має ознаки формалізму. Так, прокурор в своєму клопотання посилається на ту обставину, що ОСОБА_4 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, за яке санкцією ч. 4 ст. 185 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, а тому на підставі даної обставини йому слід обрати міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Проте, суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».
Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, він до винесення вироку вважається таким, який невинуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.
Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що заявник може перешкоджати провадженню по справі, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».
В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) вказано підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.
В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.
Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.
Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.
З огляду на зміст клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу ОСОБА_4 воно має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, без обґрунтування такого тримання з огляду на норми КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, оскільки прокурор в своєму клопотанні не надав нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .
Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.
Що ж стосується ризику того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, суд зазначає, що ризики не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.
Крім того, в рішенні по справі "Осипенко проти України", №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року), вказано, що національні суди мають розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою.
При вирішенні питання про доцільність застосування тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність такого застосування і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку на прокурора, який заявив клопотання про застосування тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .
Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано докази неможливості застсоування запобіжного заходу більш м`якого, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Згідно положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Потрібно наголосити, що в клопотанні про застосування запобіжного заходу прокурор приділив увагу ризикам поверхнево, не навівши жодних обґрунтувань. Зокрема прокурором зазначено, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, знищити, сховати, спотворити речові докази по кримінальному провадженню, проте не вказаними яким способом, а також зазначено, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, проте жодних фактів на підтвердження даних обставин не наведено.

В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на свідків.
Також в клопотанні прокурора не вказано, чи обвинувачений має достатні соціальні зв`язки.

Так, з наданої обвинуваченим довідки від 23 лютого 2022 року №175, виданої Городківською сільською радою та копії його паспорта, ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_4 , його мати ОСОБА_10 , 1957 року народження, також зареєстрована та проживає по АДРЕСА_3 .

Будь-яких інших обставин, які в свідчили про перешкоджання ОСОБА_4 кримінальному провадженню іншим чином, про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується, підтверджених документально, прокурором суду не надано.
Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Проте, жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено.
Крім іншого, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст. 178 КПК України.
Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу, щодо якої продовжується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна зайнятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст. 178 КПК).
Отже, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, а посилання на ст.89 КК не може бути судом взято до уваги, має постійне місце проживання зі своєю сім`єю, тобто у нього існують міцні соціальні зв`язки.
Враховуючи, що в судовому засіданні прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, щоб обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд приходить до переконання, що домашній арешт як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також в повній мір зможе запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 9, 29, 129 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 51-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», правової позиції ЄСПЛ у рішеннях «Тодоров проти України», «Бойченко проти Молдови», «Беччієв проти Молдови», «Сарбан проти Молдови», «Клішин проти України», «Харченко проти України», «Белеветський проти Росії», «Александер Макаров проти Росії», «Мамедова проти Росії», «Летельє проти Франції», «Попков проти Росії», «Вєренцов проти України», «Шалімов проти України», «Ігнатов проти України», «Строган проти України», «Осипенко проти України», "Кобець проти України", «Барило проти України», Testa v. Croatia, «Салахов та Іслямова проти України», ч. 1 ст. 1, ст. 8, ст.ст. 177, 178, ч. 1 ст. 183, ч. 3 ст. 331, ч. 2 ст. 369, 370 - 372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання начальника Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про застосування щодо нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Крикливець Крижопільського району Вінницької області, громадянину України, із загальною середньою освітою, непрацюючому, не одруженому, раніше не судимому, жителю АДРЕСА_3 застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження № 134/765/18 за першою вимогою;
2) не залишати без дозволу суду місце постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в нічний час з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин.

4) утримуватися від спілкування в позасудовому порядку зі свідками у даному кримінальному провадженні.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 невідкладно прибути до місця його проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Строк дії ухвали суду становить два місяці - з 23 березня 2022 року по 23 травня 2022 року включно.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання до відділення поліції №1 Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що порушення умов домашнього арешту має наслідком застосування грошового стягнення чи застосування більш суворішого запобіжного заходу, зокрема тримання під вартою.
Відділенню поліції №1 Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_4 .
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що, відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Піщанський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в цей же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Суддя: