ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/144/22 Справа № 692/900/18 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої в

режимі відеоконференції ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000151 за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, працюючий в ПрАТ «Київхліб» на посаді транспортувальника 4 розряду, раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 200000 грн. та матеріальну шкоду в сумі 38745,87 грн.;

- держава процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 3432 грн..

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку Драбівського районного суду Черкаської області від 13.12.2021 ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 29.04.2018 близько 14-30 год., керуючи автомобілем «ЗАЗ 968М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Жовтневій в с. Степанівка Драбівського району (на даний час Золотоніський район) Черкаської області у напрямку с. Погреби зі швидкістю близько 66-71 км/год., перевищуючи максимально допустиму швидкість у населених пунктах, чим грубо порушував вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених 10.10.2001 постановою Кабінету Міністрів України № 1306, зі змінами та доповненнями, в порушення вимог пунктів 2.3 б) та 12.1 цих же Правил не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому під час руху по заокругленню проїзної частини вулиці вліво, що розташоване в районі перехрестя з проїзною частиною вулиці Садова, не врахував дорожню обстановку та не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив занос автомобіля, який у процесі заносу перетнув зустрічну смугу для руху транспорту, виїхав на ліве узбіччя, де перекинувся.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажир автомобіля «ЗАЗ 968М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 03-01/1103/2/104 від 24.09.2018 року, отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у Київській міській клінічній лікарні №1;

-пасажир автомобіля «ЗАЗ 968М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1129 від 27.09.2018 року, отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді перелому акроміального кінця лівої ключиці.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів 2.3 б), 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження та смерті потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 подали спільну апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеність вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просили його змінити в частині призначеного покарання, оскільки воно не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, призначивши більш м`яке покарання, та змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , зменшивши розмір моральної шкоди з 200000 грн. до 100000 грн..

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що на основі аналізу всіх фактичних обставин справи, а також з врахуванням сукупності пом`якшуючих і відсутності обтяжуючих покарання обставин, того що обвинувачений не представляє підвищеної суспільної небезпеки і його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, до ОСОБА_7 слід застосувати положення ст.. 75 КК України.

Вважають розмір моральної шкоди завищеним, оскільки потерпіла жодних належних та допустимих доказів не надала на підтвердження заподіяної моральної шкоди, тому він підлягає зменшенню до 100000 грн.

На вказану апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_10 подала заперечення в яких, просила вирок районного суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думки прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Так, висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України, та учасниками судового провадження не оскаржуються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок місцевого суду перевіряється лише в частині призначеного покарання та правильності стягнення з останнього на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 200000 грн..

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості є необгрунтованими.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ст. 75 КК України - якщо суд при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його молодий вік, грубе порушення правил дорожнього руху, що спричинили тяжкі наслідки у виді смерті пасажира, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка наполягала на реальному позбавленні волі, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , та звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, внаслідок ДТП, яке сталося з його вини, загинула особа молодого віку та одна особа отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, спричинена потерпілій шкода взагалі не відшкодована, потерпіла ОСОБА_10 наполягала на призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, тому його виправлення можливе лише при призначенні покарання у виді позбавлення волі, яке призначено судом першої інстанції в наближеному до мінімального розміру, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості в поданій апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

На думку колегії суддів всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та конкретні обставини справи, були враховані судом першої інстанції при призначенні останньому покарання, в тому числі і відсутність обтяжуючих покарання обставин, вік та позитивні характеристики обвинуваченого, і у даному випадку не є такими, що свідчили б про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Посилання сторони захисту, як на підставу для застосування положень ст. 75 КК України, необхідність відшкодування шкоди потерпілій, колегія суддів оцінює критично, оскільки з моменту скоєння ДТП 29.04.2018 минуло майже чотири роки і жодних збитків потерпілій не було відшкодовано, хоча обвинувачений в цей час працював в ПрАТ «Київхліб».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, виходячи з принципів законності справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та захисника в цій частині.

Доводи сторони захисту про необхідність зміни вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 та зменшення суми стягнення моральної шкоди на її користь, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч.1,2 ст. 23 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вказані вимоги судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Неправомірні дії обвинуваченого ОСОБА_7 призвели до непоправної втрати потерпілою ОСОБА_10 близької людини єдина доньки, що спричинило їй сильні душевні переживання, її звичний життєвий устрій зазнав значних змін.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким задоволено цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди, який вирішено з врахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, враховуючи роз`яснення Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суму, визначену судом до відшкодування потерпілій ОСОБА_10 в сумі 200000 грн. такою, що відповідає принципам добросовісності, розумності і справедливості, співмірною з глибиною душевних страждань і переживань потерпілої, вимушеними змінами у її житті, пов`язаними з неправомірними діями обвинуваченого, їх наслідками, та зусиль, направлених на його відновлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 200000 гривень є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а доводи апелянтів про незаконність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення на користь потерпілої моральної шкоди, є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни, як того просили обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді