УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2022 року
м. Київ
справа № 567/869/20
провадження № 51-1189ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено покарання: за ч. 1 ст. 115 КК 15 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК 10 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_5 за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначено

у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Строк відбуття покарання останньому ухвалено рахувати з часу затримання 24 лютого 2020 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Також вироком продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід та вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Крім того, указаним вироком суду задоволено цивільні позови прокурора в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_6 від кримінального правопорушення, а також потерпілої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої злочином.
За вироком суду встановлено, що в період часу з 08 січня 2020 року по 10 січня 2020 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні складу № 5, яке розташоване на території Національного університету «Острозька академія» за адресою: м. Острог Рівненської області, проспект Незалежності, 58, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх протиправних дій, умисно завдав ОСОБА_8 один удар плоским одностороннім загостреним колюче-ріжучим травмуючим знаряддям в область грудей, внаслідок чого заподіяв потерпілій відкриту травму грудної клітки у вигляді рани, розташованої на 1,5 см нижче від середини лівої ключиці, пошкодження підшкірно-жирової клітковини, м`язів, пошкодження верхньої долі лівої легені з крововиливами навколо нього, від чого потерпіла померла на місці події, та, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 29 від 26 березня 2020 року, її смерть настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені.
В подальшому, 23 лютого 2020 року близько 23 години ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні складу № 5, яке знаходиться на території Національного університету «Острозька академія» в м. Острозі Рівненської області, проспект Незалежності, 58, під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, умисно наніс ОСОБА_6 три удари клинком ножа-сікача в область життєво важливого органу в ділянку голови, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, відкритого багатолінійного перелому потиличної та лобної кісток з наявністю незначних елементів вдавлення в зоні конфлюенс, забою головного мозку середнього ступеня, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 57 від 06 червня 2020 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння. Однак, вчинивши усі дії, які вважав необхідними, не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому своєчасно була надана кваліфікована медична допомога, внаслідок чого не настала смерть останнього.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник не погоджується з оскарженими судовими рішеннями щодо ОСОБА_5 та просить їх змінити, перекваліфікувавши дії останнього з ч. 1 ст. 115, ч. 2

ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, та призначити йому більш м`яке покарання з врахуванням особи засудженого та обставин, що пом`якшують покарання.
Стверджує, що судами надана неправильна правова оцінка фактичним обставинам кримінального провадження по епізоду за фактом смерті ОСОБА_8 . Надає власну оцінку доказам на предмет їх достовірності, відмінну від наданої судом, заперечує правильність висновків судів щодо дій засудженого в частині кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК.
Також зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки, на його переконання, місцевий суд, призначаючи покарання, не врахував обставин, які його пом`якшують, а також безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані сп`яніння, що залишилось поза увагою і апеляційного суду.
Вважає рішення Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року таким, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК з огляду на таке.
Згідно із положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень та виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій, якщо їх висновки належним чином мотивовано.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, за епізодом умисного вбивства ОСОБА_8 , винуватість ОСОБА_5 була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань засудженого ОСОБА_5 , який винним себе за вказаним епізодом не визнав, потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; інших письмових доказів, зокрема: договору про надання послуг №363-11/1910 від 26 листопада 2019 року, технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради, протоколу огляду місця події від 25 лютого 2020 року, ілюстрованої таблиці до нього та відеозапису проведення вказаної слідчої дії, протоколу огляду трупа від 26 лютого 2020 року та ілюстрованої таблиці до нього, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №14/296 від 04 серпня 2020 року, лікарського свідоцтва про смерть № 29 від 26 лютого 2020 року Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Острозьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), висновку судово-медичної експертизи трупа № 29 від 26 березня 2020 року, висновку експерта № 201 від 05 березня 2020 року, додаткового висновку судово-медичної експертизи № 29 від 17 червня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи №47-мк від 06 березня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи №144-мк від 10 серпня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи № 50-мк від 24 березня 2020 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 15 від 22 квітня 2020 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 51 від 22 липня 2020 року, матеріалів тимчасового доступу оператора телекомунікаційного зв`язку ПрАТ «Київстар», висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/290 від 12 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/294 від 18 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/292 від 31 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/356 від 06 жовтня 2020 року, протоколу слідчого експерименту, проведеного 27 лютого 2020 року, протоколу огляду місця події, проведеного 24 лютого 2020 року, висновку судової психологічної експертизи (з використанням поліграфа), проведеної 03 серпня 2020 року, висновку експерта № 9883 від 12 серпня 2020 року, протоколу слідчого експерименту, проведеного 27 лютого 2020 року та відеозаписів до нього.
За епізодом щодо вчинення закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_6 , винуватість ОСОБА_5 була встановлена на підставі, зокрема: показань засудженого ОСОБА_5 , який винним себе за вказаним епізодом визнав частково, потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_17 ; інших письмових доказів, зокрема: висновку судово-медичної експертизи № 57 від 06 червня 2020 року, даними медичної карти

№ 3952, висновку судово-медичної експертизи № 77 від 17 червня 2020 року, висновку судової трасологічної експертизи №1.3-112/20 від 24 квітня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/295 від 04 серпня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-115/20 від 27 липня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-114/20 від 21 липня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи №145-мк від 11 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/293 від 11 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/365 від 13 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/355 від 19 серпня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/366 від 28 жовтня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/363 від 07 жовтня 2020 року, висновку судово-медичної експертизи № 137 від 27 лютого 2020 року, висновку судово-психіатричної експертизи № 39/20 від 02 квітня 2020 року .
При цьому, невизнання ОСОБА_5 вини у вчиненні інкримінованих злочинів суд розцінив як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, оскільки його показання

є непослідовними, суперечать та не співвідносяться з сукупністю вищенаведених доказів.
Досліджені судом докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, повністю доведена поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку та у своїй сукупності і взаємозв`язку є достатніми для доведення його винуватості. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.
Призначивши засудженому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував сукупність обставин, при яких скоєно злочини, характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного, особу обвинуваченого та обставину, що обтяжує покарання.
Зокрема зазначив, що відповідно до ст. 12 КК кримінальні правопорушення, передбачені

ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, є особливо тяжкими. Крім того констатував відсутність обставин, які б пом`якшували призначене ОСОБА_5 покарання, та визнав обставиною, що його обтяжує - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Врахував дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є інвалідом третьої групи довічно, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні особливо тяжкі злочини проти життя особи.
Крім того, суд не визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , його щире каяття, мотивуючи це тим, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед виражається у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Такого емоційного стану під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання колегії суддів, ОСОБА_5 не виявив.
Цивільні позови суд вирішив на підставі статей 1166, 1177 Цивільного кодексу України (далі ЦК), з урахуванням роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_5 у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався. Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження районним судом, а також про безпідставність доводів засудженого щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Перевіряючи вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано із ним погодився, при цьому дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального провадження встановлені вірно та підтверджені сукупністю доказів, які оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК, та вірно покладені в основу вироку.

Із долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що аналогічні за змістом із доводами касаційної скарги захисника, доводи в апеляційній скарзі засудженого щодо неправильної, на його переконання, кваліфікації дій за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого та надав на них мотивовану відповідь, навів відповідні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд погодився із висновком про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8 на підставі перевірки належності, допустимості та достовірності доказів, безпосередньо досліджених місцевим судом.
Проаналізувавши наявні у провадженні показання потерпілої ОСОБА_7 та свідків, апеляційний суд дійшов висновку про правильність рішення районного суду стосовно наявності у ОСОБА_5 умислу на заподіяння смерті потерпілій, про що свідчить умисне поранення в життєво важливий орган ОСОБА_8 , внаслідок чого настала її смерть. Судом обґрунтовано взято до уваги, що обвинувачений не викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, а умисно сховав труп ОСОБА_8 і після цього робив вигляд, що йому нічого не відомо про її зникнення, удавано вживав заходів для її розшуку.
Окрім показань, які суд оцінив як чіткі, послідовні та узгоджені між собою, винуватість ОСОБА_5 в умисному вбивстві ОСОБА_8 підтвердилася і дослідженими письмовими доказами у даному кримінальному провадженні.
Судом враховано, що під час проведення слідчого експерименту 27 лютого 2020 року ОСОБА_5 розповів та показав на місці події яким чином та при яких обставинах він скоїв умисне вбивство ОСОБА_8 . Зокрема, повідомив, що причиною конфлікту між ним та ОСОБА_8 стали неприємні висловлювання останньої в адресу його дружини, що йому не сподобалось, та в зв`язку з чим він намагався закрити рота ОСОБА_8 своєю рукою. Однак, ОСОБА_8 схопила ножа і вдарила його в плече. Тоді він перехопив ніж у свої руки і наніс удар ножем ОСОБА_8 в область грудей в ліву частину зверху донизу, від якого остання впала на підлогу і померла. На наступний день за допомогою електроподовжувача він опустив труп у насосну яму, яка знаходиться в приміщенні майстерні, де він працює. Після цього засипав труп вугіллям і повитирав кров. Куртку та взуття ОСОБА_8 він викинув у сміттєвий бак, що знаходиться поблизу гуртожитка № НОМЕР_2 на території Національного університету «Острозька академія».
За перевіркою апеляційного суду, обґрунтованими є висновки місцевого суду, що дані слідчого експерименту повністю узгоджуються, зокрема, з додатковим висновком судово-медичної експертизи № 29 від 17 червня 2020 року, відповідно до якого встановлено, що механізм виникнення комплексу тілесних ушкоджень потерпілої

ОСОБА_8 , який розташований на лівій половині грудної клітки, про який розказав та показав підозрюваний ОСОБА_5 , не суперечить судово-медичним даним його виникнення.
Крім того, апеляційний суд не залишив поза увагою те, що відповідно до дослідженого і врахованого судом першої інстанції висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи (з використанням поліграфа) № 9883 від 12 серпня 2020 року, встановлено, що підекспертний ОСОБА_5 володіє, відтворює та приховує від слідства (суду) певні обставини розслідуваної події із завдання шкоди ОСОБА_8 , аналіз реакцій вказує, що йому відомі обставини смерті потерпілої ОСОБА_8 , він був очевидцем самої події та брав у ній безпосередню участь. Експертиза переконана, що психофізіологічні реакції вказують на причетність (безпосередню активно-дієву участь ОСОБА_5 ) до нанесення смертельного удару ножем потерпілій ОСОБА_8 . Саме під час слідчого експерименту 27 лютого 2020 року ОСОБА_5 надав самостійні, істинні покази без намагання ввести оточення в оману.
В касаційній скарзі захисник виходить із того, що засуджений не заперечує правильності встановлення фактичних обставин кримінального провадження, проте не погоджується з юридичною оцінкою вчинених злочинів. Захисник не ставить під сумнів належність і допустимість доказів, покладених судом в обґрунтування висновку про винуватість засудженого в інкримінованому йому за ч. 1 ст. 115 КК злочині.

Отже, на підставі належних та допустимих доказів, судом встановлено, що умисел ОСОБА_5 був спрямований на заподіяння смерті потерпілій, про що, зокрема, свідчить його поведінка під час події та після неї, характер його дій, знаряддя злочину, цілеспрямованість удару, його локалізація, при цьому засуджений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно-небезпечні наслідки

у виді смерті потерпілої та бажав їх настання, що, в свою чергу, спростовує доводи захисника про наявність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396 цього Кодексу (приховування злочину), оскільки наведені докази у своїй сукупності спростували твердження засудженого про те, що він не вбивав потерпілу,

а лише приховав вчинений злочин.
Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Зокрема, необхідно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. При цьому якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
Твердження захисника про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і необхідність перекваліфікації вчиненого злочину щодо ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396 КК є безпідставними. З огляду на встановлені судами обставини, підстави до такого висновку в цьому кримінальному провадженні відсутні. Застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство, завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання. Виходячи із сукупності обставин вчиненого діяння, знаряддя вчинення злочину, характеру й локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілій, смерть якої настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені, суд правильно виходив з того, що суб`єктивне ставлення засудженого до наслідків своїх дій виявляється в умисній формі вини за відсутності обвинувачення щодо будь-якого мотиву, що передбачений як ознака кваліфікованого або привілейованого складу умисного вбивства. Колегія суддів враховує, що в касаційній скарзі сторона захисту не стверджує про наявність таких мотивів щодо заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 , які законодавець визначає як підставу до виокремлення складів привілейованих (таких, що істотно зменшують порівняно із передбаченим ч. 1 ст. 115 КК) умисних убивств, і матеріали провадження також не дають підґрунть до висновку про їх наявність, а отже і підстав до іншої юридичної оцінки діяння, вчиненого засудженим ОСОБА_5 щодо потерпілої ОСОБА_8 .
Враховуючи викладене, висновки апеляційного суду за результатами апеляційного перегляду стосовно обґрунтованості рішення місцевого суду про винуватість засудженого у вчиненні умисного вбивства потерпілої ОСОБА_8 є переконливими, відповідають встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Захисник свої твердження фактично засновує на хибних міркуваннях про помилковість кваліфікації дій засудженого щодо заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК, чим умотивовує безпідставність, на його думку, правової оцінки діяння, вчиненого щодо потерпілого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Отже, доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК колегія суддів вважає безпідставними, а висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими і правильними.
Доводи про явну несправедливість призначеного покарання через суворість також були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Апеляційний суд взяв до уваги, що відповідно до вироку суду, обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК, враховано тяжкість злочинів, які відповідно до ст. 12 цього Кодексу є особливо тяжкими, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває,

є інвалідом третьої групи довічно, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні особливо тяжкі злочини проти життя особи, що є підставою вважати, що засуджений є суспільно-небезпечною особою. Колегія суддів погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання, з наведенням відповідного обґрунтування, а також наявністю обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши дані обставини, суд обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій частин за інкриміновані злочини з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК.
Отже, за висновком апеляційного суду, призначене ОСОБА_5 покарання не є надмірним за видом та розміром, є виваженим, достатнім та необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам призначення покарання, сприятиме досягненню цілей покарання, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Що стосується доводів касаційної скарги про безпідставне, на думку захисника, врахування судом при призначенні покарання як обставини, що його обтяжує, вчинення злочину у стані сп`яніння, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622км18).
Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків.
Як убачається зі змісту оскарженого вироку, факт перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який, серед іншого, повідомив, що коли приїхав у майстерню до ОСОБА_5 , то побачив, що той перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а в кімнаті на столі стояла пляшка горілки, після чого ОСОБА_5 запропонував йому випити з ним горілки. Також указаний факт підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що в ніч з 23 на 24 лютого 2020 року до відділення поліції надійшло повідомлення про нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 у приміщенні майстерні, і коли він приїхав з іншими працівниками поліції до місця скоєння злочину, постукали у вхідні двері приміщення майстерні, вийшов ОСОБА_5 та замахнувся на них сокирою, яку тримав у руках, при цьому ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Достовірність показань указаних вище свідків в частині перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння під час судового розгляду стороною захисту під сумнів не ставилась, як не ставиться і в касаційній скарзі.
Отже, касаційний суд доходить висновку про дотримання судами вимог кримінального процесуального закону стосовно правил оцінки доказів в частині підтвердження факту перебування засудженого ОСОБА_5 під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення судового рішення в цьому провадженні.
Взявши до уваги обставини, досліджені та встановлені судом, в тому числі й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду про те, що виправлення засудженого можливе лише за умови його ізоляції від суспільства. Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним та справедливим, воно відповідає тяжкості правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків у цій частині, де предметом апеляційного перегляду були доводи, аналогічні доводам, які викладені у касаційній скарзі, захисник не навів. Натомість зміст його суджень зводиться до незгоди із оцінкою місцевим судом обставин, які він вважає мають бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, та результатами перевірки обґрунтованості висновків місцевого суду, де суд апеляційної інстанції повністю погодився із мотивами, викладеними у вироку на спростування тверджень сторони захисту, та зазначив про їх переконливість і правильність. За приписами ст. 66 КК обставини, на які посилається захисник, можуть бути враховані судом як такі, що пом`якшують покарання, в контексті встановлених фактичних обставин конкретної справи та властивостей особи, визнаної винуватою у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, і не мають характеру імперативу за положеннями матеріального закону. Водночас сама незгода захисника із змістом ухваленого рішення та відсутність обґрунтованих підстав до твердження про порушення правил оцінки судом обставин, на які він посилається, в контексті положень ст. 66 КК в цьому кримінальному провадженні, не містить підґрунть до скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
В аспекті оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.
Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позиції ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладені, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.
Отже суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 419 КПК проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З огляду на приписи ст. 433 КПК в касаційній скарзі захисника відсутні касаційні приводи ставити під сумнів встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення та повноту судового розгляду в цьому провадженні, оскільки в касаційній скарзі не ставиться під сумнів допустимість будь-яких доказів, покладених в основу обвинувального вироку суду, не йдеться про порушення процесуального порядку збирання доказів на досудовому розслідуванні або про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 405 КПК. Правильність оцінки судами попередніх інстанцій досліджених доказів з точки зору достовірності касаційний суд не перевіряє з огляду на межі розгляду, встановлені ст. 433 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3