Справа № 348/435/22
Провадження № 11-кп/4808/239/22
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000186 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2022 року, згідно з яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, раніше несудимого, який тимчасово не працює,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з призначенням йому покарання:

- за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років;

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

На підставі ст. 70 КК України визначено ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання визначено рахувати ОСОБА_6 з моменту його фактичного затримання - 23 листопада 2021 року. У строк відбування покарання зараховано строк затримання та строк тримання обвинуваченого під вартою.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 8862 (вісім тисяч вісімсот шістдесят дві) гривні 82 копійки на користь держави.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить перевірити встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінальних правопорушень, правильність кваліфікації його дій та призначити покарання, виходячи з дійних обставин провадження.

Посилається на те, що в оскарженому вироку чітко зазначені його дії, підтверджені показаннями свідків, однак неправильно кваліфіковані під час досудового розслідування. Вказує, що цю обставину не взято до уваги ні прокурором, ні судом. Стверджує, що чинив супротив проти насильницьких дій його родича - дядька, захищав своє здоров`я та життя під час побиття ним, наніс йому удари для самозахисту. Зауважує, що факти неодноразового побиття його дядьком підтверджують свідки. Зазначає, що ці обставини також не взято до уваги при призначенні покарання.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_6 : за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років; за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин. На підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років. В решті вирок залишити без змін.

Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень. Вказує, що оскаржене рішення в частині призначеного покарання належним чином не вмотивоване. Вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави для призначення ОСОБА_10 покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України. На його думку, висновок про наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щирого каяття, сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, зроблено судом безпідставно, оскільки ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не визнав. Стверджує, що фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів, суду. Зауважує, що обвинувачений в ході розпивання алкогольних напоїв наніс своєму дядькові ОСОБА_11 декілька ударів руками та ногами по тулубу та голові, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть. Вважає, що також судом не повною мірою враховано суспільну небезпеку вчиненого. Наголошує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ними самими, так і іншими особами. Вказує, що призначене ОСОБА_6 покарання є незаконним та несправедливим внаслідок м`якості, не буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції встановив, що приблизно о 12.00 год. 01 листопада 2021 року на території приватного домоволодіння на АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та його дядьком ОСОБА_11 , на ґрунті неприязних відносин розпочалась словесна суперечка, під час якої у ОСОБА_6 виник умисел на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, ОСОБА_6 , наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_11 . В результаті неправомірних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця виличної ділянки, який відноситься до легких тілесних ушкоджень. Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження.
Крім цього, приблизно о 17.00 год. 20 листопада 2021року ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні літньої кухні приватного домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав його дядько ОСОБА_11 , на ґрунті неприязних відносин розпочався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 виник умисел на завдання тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи свійзлочинний намір, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс потерпілому декілька хаотичних ударів ногами і кулаками рук по тілу та голові ОСОБА_11 , спричинивши тілесні ушкодження від яких потерпілий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у КНП «Надвірнянська ЦРЛ». Таким чином, потерпілому було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з крововиливом в м`які тканини голови, крововиливом під оболонки головного мозку з утворенням гематоми під твердою мозковою оболонкою, стисненням головного мозку, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , а також середньої тяжкості тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження. Такими діями, ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 підтримали свою апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду з призначення нового судового розгляду та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора;

- прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 121 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_6 , заяві ОСОБА_11 про вчинення щодо нього кримінального проступку, висновку експерта № 261 від 06 листопада 2021 року, рапорту від 23 листопада 2021 року, протоколу огляду місця події від 23 листопада 2021 року, заяві ОСОБА_6 від 23 листопада 2021 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 23 листопада 2021 із свідком ОСОБА_10 та відеозапису на якому зафіксована зазначена слідча дія, протоколу проведення слідчого експерименту від 03 грудня 2021 року за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , догоспітальному клінічному протоколу № 4255, медичній картці стаціонарного хворого № 4866 ОСОБА_11 , висновку експерта від 30 грудня 2021 року № 91,висновку експерта № 1692/21 від 23 грудня 2021 року, висновку експерта № 1007 від 25 листопада 2021 року, висновку експерта № 1036 від 01 грудня 2021 року,висновку експерта № 1026 від 06 грудня 2021 року,висновку експерта № 1027 від 06 грудня 2021 року,висновку експерта № 1028 від 06 грудня 2021 року,висновку експерта № 1029 від 06 грудня 2021 року,висновку експерта № 1030 від 06 грудня 2021 року,висновку експерта № 1031 від 10 грудня 2021 року,висновку експерта № 1033 від 10 грудня 2021 року,висновку експерта № 1034 від 10 грудня 2021 року,висновку експерта № 1035 від 09 грудня 2021 року,висновку експерта № 1037 від 07 грудня 2021 року,висновку експерта № 1038 від 07 грудня 2021 року,висновку експерта № 1039 від 07 грудня 2021 року,висновку експерта № 1040 від 07 грудня 2021 року,висновку експерта № 1042 від 14 грудня 2021 року,висновку експерта № 1041 від 14 грудня 2021 року, висновку експерта № 1044 від 15 грудня 2021 року,висновку експерта № 1046 від 08 грудня 2021 року,висновку експерта № 1047 від 08 грудня 2021 року, висновку експерта № 31 від 14 січня 2022 року,висновку експерта № 134 від 15 грудня 2021 року, дослідженим речовим доказам.

Суд першої інстанції ретельно перевірив пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснив, що 01 листопада 2021 року у ході суперечки вдарив дядька по обличчю, однак, тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 не було. Крім цього, за кілька днів потерпілий ОСОБА_11 написав заяву про відмову від обвинувачення. Щодо епізоду, який мав місце 20 листопада 2021 року вказав, що він прийшов до ОСОБА_11 у літню кухню, там вони випили. У літній кухні обстановка не була порушена, речі стояли на звичних місцях. Після цього, у них виник черговий конфлікт щодо родинних питань. Потерпілий у ході конфлікту витягнув ніж і напав на обвинуваченого. Він вибив у нього цей ніж та завдав потерпілому кілька ударів кулаком по голові та ногами по тілу. Орієнтовно 3-4 удари і кілька разів копнув. Перший раз вдарив у щелепу, потім не пам`ятає. Після ударів в голову потерпілий впав на підлогу. У нього текла кров з носа. Зазначив, також що потерпілий вдарив його у груди, однак, пошкоджень, з яких текла кров у обвинуваченого не було. У ході допиту зазначив, що на відеозаписі до протоколу слідчого експерименту він правильно показав, як усе відбувалося. Під час проведення слідчого експерименту обвинувачений мав тілесні ушкодження, зокрема, засохлі рани на лиці. Вказав, що ці ушкодження отримав після бійки з дядьком, за яких обставин - пояснювати відмовився.
Відносно пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що потерпілий ОСОБА_11 написав заяву про відмову від обвинувачення, суд першої інстанції зазначив, що досудове розслідування кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України здійснюється у формі приватного обвинувачення, що передбачає, що таке кримінальне провадження може бути розпочате тільки на підставі заяви потерпілого. ОСОБА_11 таку заяву подав, сторона захисту дану обставину не оспорювала. Заява ОСОБА_11 про відмову від обвинувачення у матеріалах кримінального провадження відсутня. Доказів того, що померлий написав заяву про відмову від обвинувачення органу досудового розслідування, суду не надано. Сторона захисту не подавала клопотання, ані у ході досудового розслідування, ані у ході судового розгляду про допит дізнавача, який здійснював дізнання та мав повноваження на прийняття такої заяви. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які у ході судового розгляду вказали, що знають зі слів померлого, що він відмовився від обвинувачення є членами сім`ї (мама та рідна сестра) обвинуваченого, у показаннях плуталися, на одні і ті ж запитання відповідали по-різному чи вказували, що не все пам`ятають, а тому суд критично віднісся до таких показань. Враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_11 помер, за життя подав заяву про вчинення щодо нього кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки хотів отримати відповідний захист держави, суд дійшов висновку, що досудове розслідування кримінального проступку було розпочато та закінчено з дотриманням порядку, передбаченому КПК України. Такі мотиви суд апеляційної інстанції вважає слушними.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не діяв у стані необхідно оборони 20 листопада 2021 року.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання, яка виникає коли зволікання з боку того, хто обороняється, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять перевищення меж необхідної оборони.

У ході проведення досудового розслідування ніж не знайшли. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги те, що зі спливом трьох днів після події обстановка на місці вчинення кримінального правопорушення могла бути порушена і ніж могли забрати з місця події.
Відповідно до висновку експерта № 91 від 30 грудня 2021 року, за результатами судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 для утворення виявлених на його тілі тілесних ушкоджень необхідно було заподіяти неменше 15-17-ти фізичних контактних дій.

Як встановлено з відеозапису до слідчого експерименту, обвинувачений не з першого разу зміг показати як саме він вибив з рук потерпілого ніж. Також обвинувачений пояснив і показав, що він вибив ніж з рук потерпілого, а потім почав його бити. Крім того, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 91 експерт не виявив даних, що вказували б на боротьбу чи самооборону потерпілого.
Необхідна оборона це дії, які спрямовані на відвернення посягання, однак, на той момент коли обвинувачений почав наносити удари потерпілому протиправне посягання (якщо воно все таки мало місце) вже було припинене і потерпілий не становив загрози для обвинуваченого. Нанесення зі значною силою численних ударів руками і ногами у життєво важливі ділянки тіла потерпілого - по голові та тілу, кількість та локалізація тілесних ушкоджень, неприпинення злочинних дій, свідчать про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_6 був спрямований саме на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, а не про мету захиститись від посягання.
Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином оцінив твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про систематичне та таке, що принижує честь і гідність, поводження з боку потерпілого. За змістом показань свідка ОСОБА_6 обвинувачений потерпілого не уникав, а навпаки за кошти потерпілого часто купляв алкогольні напої, а потім спільно з потерпілим їх вживав. Як пояснив обвинувачений ОСОБА_6 20 листопада 2021 року він приніс до житла потерпілого алкоголь та вони разом його розпивали, а конфлікт виник не внаслідок знущань потерпілого, а через неправдиве твердження потерпілого щодо спільного родича.
Суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати саме за ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 121 КК України - умисне легке тілесне ушкодження та умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, як зробив суд першої інстанції.

У даному випадку усунені сумніви у винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 121 КК України.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання брав до уваги всі відомості, які вбачалися з матеріалів кримінального провадження, що його характеризують, зокрема про відсутність судимостей, неперебування на обліку у лікаря-психіатра та про неперебування на обліку у лікаря-нарколога, про проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстровані: ОСОБА_11 (брат матері), ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_12 (брат), ОСОБА_13 (брат), ОСОБА_10 (сестра), ОСОБА_14 (брат матері), позитивні характеристики по місцю проживання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції враховував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, дані про особу потерпілого ОСОБА_11 , який був конфліктною людиною та у момент вчинення злочину перебував у стані алкогольного сп`яніння, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, його вік, громадянську свідомість, що проявляється у намірі вступити до ЗСУ, сімейний стан, його стан здоров`я, обставин, які пом`якшують покарання, до яких відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було належним чином враховано обставини вчинених кримінальних правопорушень, форми вини та наслідки, те, що вчинені кримінальні правопорушення відносяться відповідно до ст. 12 КК України до кримінального проступку та тяжкого злочину, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 , в тому числі поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано відніс до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень,оскільки останній добровільно активно допомагав органу досудового розслідування у встановленні невідомих їм обставин провадження, а саме він самостійно прийшов у поліції, коли дізнався, що потерпілий помер, надав одяг, у якому він був у момент вчинення злочину та брав участь у всіх слідчих діях, що підтвердив прокурор в судовому засіданні. Більш того, прокурор послався на наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, в обвинувальному акті.
Разом з тим, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що висновок про наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , - щирого каяття, зроблено судом першої інстанції безпідставно.

Суд апеляційної інстанції враховує, що визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення є правом, а не обов`язком обвинуваченого, обраною позицією захисту, а отже ці обставини самі по собі не мають вирішального значення при призначенні покарання.

В той час, виходячи з послідовної практики Верховного Суду, щире каяття передбачає дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлює, які наслідки мали його дії та щиро шкодує про те, що сталося, він дійсно своєї вини саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не визнав, заперечує встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію його дій.

На думку суду апеляційної інстанції, ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до скоєного, оцінка ним своїх дій в сукупності з його поведінкою після вчинення кримінального правопорушення - швидку допомогу не викликав і пішов з місця події, не свідчать про його щире каяття.

У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку виключити з мотивувальної частини вироку посилання на цю обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 .

В той час, часткове визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_6 та те, як це вплинуло на кримінальне провадження, суд апеляційної інстанції враховує в межах даних про його особу, та вважає, що помилкова оцінка судом першої інстанції тих відомостей, які стали підставою для висновку про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щирого каяття, не вплинула на правильність висновків суду щодо необхідності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин та у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, а також на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Конкретних обставин кримінального провадження, які при прийнятті таких рішень залишено без врахування судом першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначені обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 121 КК України та остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 Кк України відповідають цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України - відповідають ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, будуть необхідними та достатніми для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, є справедливими, відповідають принципам індивідуалізації та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , - щирого каяття, що саме по собі не погіршує становища обвинуваченого, необхідно змінити вирок суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 125 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , - щире каяття.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4