Справа № 727/4561/22
Провадження № 1-кп/727/283/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чернівці матеріали кримінального провадження /ЄРДР №0000030/ за обвинувальним актом стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Турильче, Борщівського району, Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , з повною середньою освітою,не одруженого, раніше не судимого, -
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 вересня 2020 року №436 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу вказаної військової частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 18 вересня 2020 року № 199-РС на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до положень п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відтак, з моменту прийняття на військову службу за контрактом солдата ОСОБА_4 у військову частину НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного громадянина України захищати Вітчизну, суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України.
Будучи військовослужбовцем, старший солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Крім того, статті 131, 216 Статуту передбачають, що військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби в службовий час і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
17 березня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України видав Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014, відповідно до якого в Україні настає особливий період.
14 квітня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України видав Указ Президента України № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, тобто поняття «особливого періоду» є значно ширшим у своєму розумінні, ніж поняття «періоду мобілізації людських ресурсів», про терміни якої йдеться в Указах Президента України: особливий період не закінчується у момент закінчення мобілізації, що визначений Указами Президента України.
Згідно постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц. особливий період діє в Україні від17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» по настання воєнного часу.
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, старший солдат ОСОБА_4 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення в час дії особливого періоду.
Зокрема старший солдат військової служби за контрактом, який проходить військову службу на посаді старшого механіка-водія 1 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , у порушення вимог вищевказаного законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 о 08 год. 00 хв. 01 лютого 2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та вибув до місця свого постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де в подальшому проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.
Таким чином, старший солдат ОСОБА_4 , проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка-водія 1 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 о 08 год. 00 хв. 01 лютого 2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та вибув до місця свого постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де в подальшому проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.408 КК України, - дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав повністю та пояснив, що обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності. Вказав, що він проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка-водія 1 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . 01 лютого 2022 року дійсно залишив військову частину, оскільки не бажав саме в ній проходити військову службу. Разом з тим, вказав, що у зв`язку із початком війни, на даний час він готовий проходити військову службу в Збройних Силах України. У вчиненому щиро розкаюється і просить суд його суворо не карати.

Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд, за згодою всіх учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

ОСОБА_4 погодився на скорочений порядок судового слідства, без дослідження будь-яких доказів, крім його особистого допиту та вивчення матеріалів кримінального провадження, які характеризують його, як особу, пояснивши, що рішення його добровільне і наслідки, передбачені ч.3 ст.349 КПК України йому зрозумілі.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд вважає, що дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування за ч.3 ст.408 КК України кваліфіковані правильно, оскільки обвинувачений вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним за вказаною статтею КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд враховує, що скоєний обвинуваченим злочин відповідно до ст.12 КК України належать до категорії тяжких злочинів.

Вивченням даних про особу обвинуваченого встановлено, що він є особою раніше не судимою (а.с.29), за місцем проходження військової служби характеризується задовільно (а.с.21), на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 28), на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.с.31).
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Таким чином, враховуючи молодий вік обвинуваченого, те, що він є особою раніше не судимою, а також враховуючи, що обвинувачений визнав вину повністю, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, а також приймав участь в операції об`єднаних сил та є учасником бойових дій, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого вимоги ст.ст.75, 76 КК України та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Крім цього, враховуючи вищевказані обставини, а також той факт, що після початку війни в Україні, обвинувачений бажає проходити військову службу у Збройних Силах України, що останній особисто підтвердив в судовому засіданні; суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 54 КК України та позбавлення його військового звання. В той же час, санкцією ч.3 ст. 408 КК України, така міра покарання не передбачена.

Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 368 - 370, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 України і призначити йому покарання за даною статтею КК України у вигляді 5-ти років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_4 , звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки, зокрема: буде періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації, не виїжджатиме за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Покласти обов`язки по виконанню ОСОБА_4 вимог ст. 76 КК України на уповноважені органи з питань пробації за місцем його проживання, або на командира відповідної військової частини у разі проходження ОСОБА_4 служби в Збройних Силах України.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Чернівці.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1