УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2022 року

м. Київ
справа № 937/7133/21
провадження № 51-1244ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, зареєстрований у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі КК України), на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Суть питання
Як слідує з інформації, що міститься в провадженні за скаргою, за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання, призначену за попереднім вироком та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військового звання «підполковник».
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 травня 2021 року, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення статутних вимог, в умовах особливого періоду, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування цієї ж військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та як наслідок ухилився від військової служби з 21 травня 2021 року по 04 червня 2021 року.
Крім того, 22 червня 2021 року, підполковник ОСОБА_5 самовільно, без поважних причин, залишив розташування цієї ж військової частини та як наслідок ухилився від військової служби до 21 липня 2021 року.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 12 квітня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
Не погоджуючись із указаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій захисник звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність призначеного судом засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_5 не врахував ряд пом`якшуючих обставин, а саме те, що останній на момент затримання так і до теперішнього часу, проходить військову службу за контрактом у лавах Збройних Сил України у військову званні «підполковник», під час проходженні військової служби брав участь у проведенні Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та має відповідне посвідчення «Учасник бойових дій», має постійне місце реєстрації та проживання, повністю визнав себе винним та щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, негативно та критично оцінюючи свої дії, як і під час судового розгляду надавав виключно достовірні показання, чим активно сприяв розкриттю злочину.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного судом ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як слідує з інформації, що міститься в провадженні за скаргою, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 виду і міри покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку, раніше він звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки в суспільстві, обвинувачений має місце реєстрації та проживання, характеризується за місцем проживання посередньо, розлучений, дітей на утриманні не має, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. При цьому обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину (правдиві покази обвинуваченого), а обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання наближеного до мінімального передбаченого санкцією статті, якою його засуджено.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданих апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що обставини, на які посилається захисник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції та стали підставою для призначення ОСОБА_5 покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального.
До того ж, суд указав, що обставини, про які зазначає захисник в апеляційній скарзі, а саме те, що обвинувачений на момент затримання проходив військову службу за контрактом у лавах Збройних Сил України у військову званні «підполковник», під час проходженні військової служби брав участь у проведенні Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та має відповідне посвідчення «Учасник бойових дій», вищезазначених висновків суду, не спростовують.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Крім того, посилання захисника на упередженість місцевого суду є безпідставними, оскільки всі його доводи фактично зводяться до незгоди сторони захисту з призначеним покаранням засудженому ОСОБА_5 .
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3