УХВАЛА
05 травня 2022 року
м. Київ

справа № 466/4516/17
провадження № 51-405 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року, якою вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року залишено без змін,
встановив:
За вироком вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 24 лютого

2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Львова, мешканця АДРЕСА_1 ;
засуджено за ч. 1 ст. 156 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 19 квітня 2017 року близько 16 год., перебуваючи у приміщенні нежитлового будинку АДРЕСА_2 , вчинив розпусні дії щодо ОСОБА_6 , який не досяг шістнадцятирічного віку, а також 26 квітня 2017 року з 15 год. 25 хв. до 16 год., перебуваючи у приміщенні готельного номеру № НОМЕР_1 готелю «Експрес Вояж», розташованого по вул. Джерельній, 65 у м. Львові, повторно вчинив розпусні дії щодо ОСОБА_6 , який не досяг шістнадцятирічного віку.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду

в цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, оскільки є явно несправедливим через суворість.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що в ухвалі апеляційний

суд, порушуючи ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), по суті не розглянув його апеляційну скаргу, оскільки ні на стадії досудового розслідування, ні в суді першої інстанції не було встановлено жодних доказів, які би підтверджували вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому дій; судом було проігноровано клопотання сторони захисту щодо неналежного фіксування судового провадження в суді першої інстанції. Також зазначає, що ОСОБА_5 суд першої інстанції призначив покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 156 КК, не врахувавши те, що останній раніше не судимий.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить з обставин справи, які встановлені судовими інстанціями.
Як убачається з наданих копій судових рішень, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності

й достатності та є правильними.
Так, суд апеляційної інстанції встановив що, незважаючи на невизнання

ОСОБА_5 своєї вини, його вина підтверджується: показаннями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 в присутності законного представника

ОСОБА_7 та психолога; показаннями законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ; показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; рапортом, зареєстрованим 26 квітня 2017 року

в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області

за № 10909; письмовою заявою ОСОБА_9 ; протоколом огляду місця події; дозволом на огляд місця події; протоколом затримання особи від 26 квітня

2017 року; проведеним із потерпілим слідчим експериментом та відеозаписом

до нього від 29 квітня 2017 року; оглядом мобільного телефону, належного ОСОБА_5 , на якому виявлено в тому числі діалог з « ОСОБА_11 » протягом періоду з 20 по 26 квітня 2017 року; протоколом тимчасового доступу до речей і документів, опис речей і документів, відповідно до якого у ході проведення огляду сторінки у соціальній мережі «Вконтакте» (обліковий запис ОСОБА_11 ) виявлено ряд приватних переписок сексуального характеру з різними особами,

у тому числі з абонентським номером, що належить ОСОБА_5 ; заявою представника потерпілого в підтвердження показань потерпілого про передачу йому ОСОБА_5 коштів купюрами по 100 та 200 гривень та іншим.
Разом із цим, за клопотанням сторони обвинувачення предметом дослідження суду першої інстанції були копія постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 16 квітня 2008 року (за заявою доньки колишньої дружини ОСОБА_5 про неправомірну поведінку сексуального характеру щодо неї зі сторони вітчима) та протокол огляду портативного персонального комп`ютера засудженого,

на якому було виявлено історію переглядів у мережі інтернет порнографічного характеру, що свідчить про його сексуальні вподобання саме до неповнолітніх осіб.
Таким чином, як встановлено судовими рішеннями, дії засудженої ОСОБА_5

за ч. 1 ст. 156 КК кваліфіковані правильно.
Також, апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 27 жовтня 2021 року, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 ,

дав на них мотивовану відповідь та не знайшов підстав для скасування чи зміни вироку, повною мірою врахувавши всі обставини.

Зокрема, апеляційний суд перевірив твердження апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи звуко- та відеозапису судових засідань суду першої інстанції та зазначив, що такі доводи не знайшли свого підтвердження

під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог

ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, виховує сина інваліда дитинства, 2004 року народження, та піклується про престарілу матір, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання, вчинення злочину повторно. Проте, судом також було враховано, що ОСОБА_5 не працює, допомогу його матері надають двоє інших синів, його неповнолітній син отримує опіку та піклування від своєї матері. Крім того, досудовою доповіддю, складеною стосовно ОСОБА_5 працівниками Шевченківського районного сектору Львівського міського відділу

з питань пробації, констатовано високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та наявності небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Також судом було встановлено, що жодного каяття

у вчиненому ОСОБА_5 не висловлено, що суд врахував як повне ігнорування суспільних цінностей, а наслідки, що пережив неповнолітній потерпілий, можуть відбитися

на його дорослому житті.

Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 156 КК, відповідає положенням статей 50, 65 цього Кодексу. Його не можна вважати явно несправедливим через суворість.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі захисника мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 ,

на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року, якою вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3