Справа № 136/1199/20
Провадження №11-кп/801/264/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000100 від 04.05.2020,
за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді в суді першої інстанції - прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та самого обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Журавлівка Тульчинського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 02.03.2015 Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ст. 395 КК України, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі,

- визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти ) років позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 його строк попереднього ув`язнення з 30.07.2020 з розрахунку один день позбавлення волі відповідає одному дню попереднього ув`язнення.
До вступу вироку в законну силу залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Також судовим рішенням вирішені питання щодо стягнення понесених процесуальних витрат та долю речових доказів.
Згідно вироку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів проти власності, востаннє 02.03.2015 Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ст. 395 КК України, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, які реально відбув, на шлях виправлення не став та маючи не зняту та не погашену судимість, повторно, вчинив новий умисний корисливий злочин за наступних обставин.
Так, 25.04.2020 вранці, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , прийшов до домогосподарства, в якому проживає ОСОБА_10 та яке розташоване в АДРЕСА_2 .
В подальшому, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом зловживання довірою, під приводом поїздки до сестри в Тульчинський район Вінницької області, попросив у ОСОБА_10 у тимчасове використання скутер марки «Honda DIO» 1988 року випуску, серійний номер рами № НОМЕР_1 без державного номерного знаку.
Потерпілий ОСОБА_10 , будучи переконаним в добросовісності дій ОСОБА_7 через довірчі стосунки, які склались між ними на протязі тривалого часу, погодився та добровільно передав останньому скутера марки «Honda DIO» із ключами, в багажнику якого знаходився талон.
Після чого, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном для власного збагачення за рахунок чужої власності, сів на скутер марки «Honda DIO» 1988 року випуску, серійний номер рами № НОМЕР_1 без державного номерного знаку, вартість якого згідно висновку експерта №5746/20-21 від 13.08.2020 становить 1941 грн. 54 коп. та за допомогою ключа, який вставив у запалення привів у дію двигун, після чого залишив домогосподарство ОСОБА_10 та поїхав у невідомому напрямку.
Після цього, ОСОБА_7 незаконно продав вказаний скутер ОСОБА_11 , жителю с. Даньківка Тульчинського району Вінницької області.
Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом ОСОБА_10 , заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 за даним епізодом судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, за кваліфікуючою ознакою ті самі дії, вчинені повторно

Крім того, ОСОБА_7 , 25.04.2020 в обідню пору, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи у житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_12 , в якому він тимчасово проживав на протязі року з дозволу володільця, в одній із кімнат житлового будинку на столі помітив мобільний телефон бренду «Xiaomі» суббренду «Redmi» моделі «7А», який належить ОСОБА_13 .
В подальшому, на ґрунті раптово виниклого умислу на таємне викрадення чужого майна, в присутності малолітнього ОСОБА_14 , 2010 р.н., достовірно розуміючи, що в силу малолітства, останній не розуміє, що вчиняється кримінальне правопорушення, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном для власного збагачення за рахунок чужої власності, таємно викрав мобільний телефон бренду «Xiaomі» суббренду «Redmi» моделі «7А», вартість якого згідно висновку експерта №4551/20-21 від 11.06.2020 становить 1938 грн. 83 коп.
Після чого ОСОБА_7 залишив будинок з викраденим майном, яким розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_13 матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 за даним епізодом судом першої інстанції кваліфіковані за та ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена повторно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, просить вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України, скасувати в частині призначеного покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання: - за ч. 2 ст. 289 КК України на строк 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна; - за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити йому покарання за сукупність злочинів у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна. В решті вирок залишити без змін.
В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд не виконав вимоги закону України про кримінальну відповідальність та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, особу обвинуваченого і призначив покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості. Так, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ряд злочинів, один з яких - ч. 2 ст. 289 КК України відноситься до тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено кримінальним законом покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої. У ході судового розгляду кримінального провадження свою винуватість у інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України, незважаючи на сукупність переконливих доказів його винуватості у їх вчиненні, ОСОБА_7 не визнав, не сприяв розкриттю вказаних злочинів, заподіяні кримінальними правопорушеннями збитки потерпілим не відшкодував. Незважаючи на те, що раніше він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, а отже і про його підвищену небезпеку для суспільства.
Окрім того, судом встановлено, що обвинувачений заволодівши шляхом зловживання довірою транспортним засобом (скутером марки «Honda DIO») потерпілого ОСОБА_10 , незаконно продав його, отримавши за це грошові кошти, які використав на власні потреби, що вказує на наявність в діях ОСОБА_7 корисливого мотиву.
За таких підстав на переконання прокурора, призначене покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, не сприятиме виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових злочинів як самим засудженим так і іншими особами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрити в зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень.
В доводах апеляційної скарги посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_7 частково визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки мопеда він не викрадав, так як потерпілий надав його добровільно. Телефон також добровільно йому дала ОСОБА_13 на його прохання. Однак, в подальшому телефон у нього вкрали, а скутер він продав. ОСОБА_7 стверджує, що не мав наміру протиправно заволодіти цим скутером та телефоном. Також вважає, що судом недотримано принципу безсторонності, оскільки допитані потерпіла та свідки по епізоду крадіжки телефону являються зацікавленими особами. Таким чином на переконання сторони захисту досліджених судом доказів недостатньо для однозначного встановлення вини ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а усі сумніви щодо доведеності його вини тлумачяться на його користь.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року щодо нього скасувати як несправедливий.
В доводах апеляційної скарги посилається на те, що суд засудив його за те що він не скоював та виніс незаконний вирок, порушивши чинне законодавство України. Вважає, що судом помилково не було взято до уваги покази свідка ОСОБА_15 , який надав свідчення про те, що він дійсно з ОСОБА_16 обмінялися телефонами на деякий час. Окрім того, він дійсно мав з ОСОБА_10 усну угоду з приводу роботи за яку останній мав заплатити скутером. Також потерпілий ОСОБА_10 надав суду свідчення що він добровільно надав йому скутер, ключі та техпаспорт на нього, чим підтвердив його свідчення про усну домовленість з приводу скутера.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Також заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали подані ними апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні, посилаючись на викладені у них доводи. Також заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в судове засідання не з`явилися, не повідомили суд про причини своєї неявки, обвинувачений, його захисник та прокурор не заперечували проти судового розгляду у їх відсутність, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України КПК України судовий розгляд відбувся у їх відсутність.

Письмових заперечень на апеляційні скарги від інших учасників кримінального провадження до суду не надходило.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано не повністю.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
На переконання апеляційного суду та як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.
Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах.
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про те, що останній фактично мопеда не викрадав, так як потерпілий надав його добровільно, який в подальшому він продав, а телефон також добровільно йому дала ОСОБА_13 на його прохання, який в подальшому у нього вкрали.
Зокрема, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції детально провів дослідження усіх доказів у кримінальному провадженні, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, які оцінив у їх сукупності та надав їм належну правову оцінку. Так, оцінюючи твердження обвинуваченого та його захисника про те, що в вище вказаних діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину передбачений ч. 2 ст. 289 КК України та його дії по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 190 КК України, місцевим судом враховано те, що ОСОБА_7 не заперечував в судовому засіданні факт незаконного заволодіння ним транспортним засобом - скутером, надавши чіткі та послідовні показання щодо способу заволодіння, способу транспортування та подальшого розпорядження викраденим скутером. При цьому обвинувачений в судовому засіданні також не заперечував тієї обставини, що відповідної правової підстави на заволодіння зазначеним транспортним засобом у нього не було.
Окрім цього, при оцінці правильності такої кваліфікації дій обвинуваченого місцевий суд обґрунтовано врахував також і Постанову Верховного Суду України від 21.01.2016 року по справі № 5-365кс15, де зазначено, що відповідно до статті 289 КК та пункту 1 примітки до неї під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. Законодавча конструкція «будь-яким» означає, що перелік способів законодавцем не обмежено, і відсутній спосіб, який би не підпадав під цю конструкцію. Одним з таких способів є зловживання довірою. Крім цього, норми, передбачені статтями 289 та 190 КК, у разі встановлення факту заволодіння транспортним засобом співвідносяться як спеціальна і загальна. Згідно з правилами кваліфікації злочинів, якщо діяння, вчинене винною особою, одночасно підпадає під ознаки двох чи більше кримінально-правових норм, має місце конкуренція останніх. Завжди повинна застосовуватися та норма, яка охоплює з найбільшою повнотою всі фактичні ознаки вчиненого діяння. Вона має перевагу перед нормою, яка передбачає лише частину того, що вчинив злочинець. Отже, за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, у тому числі шляхом обману або зловживання довірою потерпілої особи, законодавець передбачив спеціальну норму кримінального закону - статтю 289 КК, яка має перевагу над загальною нормою кримінального закону - статтею 190 КК, а тому належить застосувати спеціальну норму кримінального закону.
Також судом першої інстанції дана належна оцінка твердженням обвинуваченого ОСОБА_7 , про те що він взагалі не вчиняв злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, посилаючись на те, що малолітній ОСОБА_14 сам відав йому вказаний мобільний телефон в обмін на його. Проте, суд обґрунтовано визнав вказані покази неправдивими оскільки вони повністю суперечать іншим доказам, які судом взяті до уваги, є належними, допустимими та достовірними, які підтверджують вину ОСОБА_7 у скоєнні вищезазначеного правопорушення, та покладені в основу обвинувачення визнаного судом доведеним, зокрема покази потерпілої ОСОБА_13 та самого малолітнього ОСОБА_17 .
Таким чином колегія суддів апеляційного суду переконана, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 та за ч. 2 ст. 185 КК України.
Не є слушними також і доводи захисника про те, що на його думку судом недотримано принципу безсторонності, посилаючись на те, що допитані потерпіла та свідки по епізоду крадіжки телефону являються зацікавленими особами, оскільки дані твердження є голослівними та нічим не підтверджені.

Водночас, наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414, 420 КПК України, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання в апеляційному порядку та ухвалення в цій частині нового вироку.

Так, згідно ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобіганні нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. п. 1, 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Як вбачається з вироку суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не виконав вимоги вказаного закону та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, особу обвинуваченого і призначив покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ряд злочинів, один з яких - ч. 2 ст. 289 КК України відноситься до тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено кримінальним законом покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої.
У ході судового розгляду кримінального провадження свою винуватість у інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України, незважаючи на сукупність переконливих доказів його винуватості у їх вчиненні, ОСОБА_18 не визнав, не сприяв розкриттю вказаних злочинів, заподіяні кримінальними правопорушеннями збитки потерпілим не відшкодував.
Окрім того, незважаючи на те, що раніше ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів - останній раз засуджений вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02.03.2015 за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 263, ст. 395 КК України, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке відбув повністю - це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві. Зазначене свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, а отже і про його підвищену небезпеку для суспільства.
Статтями 51 та 52 КК встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна. Відповідно до положень ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК. Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , незаконно заволодівши шляхом зловживання довірою транспортним засобом потерпілого ОСОБА_10 (скутером марки «Honda DIO»), незаконно продав його отримавши за це грошові кошти, які використав на власні потреби, що вказує на наявність в діях ОСОБА_7 корисливого мотиву.
Таким чином, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, наслідків дій ОСОБА_7 , його особу, призначене йому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна, ніяким чином не сприятиме його виправленню, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як самим засудженим так і іншими особами.
За таких обставин, на переконання апеляційного суду при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65 КК України), що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414, 420 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді в суді першої інстанції - прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України, в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання:
- за ч. 2 ст. 289 КК України на строк п`ять років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна;
- за ч. 2 ст. 185 КК України на строк три роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначити за сукупність злочинів у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4