Дата документу 24.02.2022 Справа № 333/663/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/663/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/674/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2022 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29 грудня 2021 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с.Шахтарське, Великоновоселківського району, Донецької області, яка не заміжня, має середню освіту, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима;

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України,

за участю захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 .

Обвинувачена ОСОБА_6 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29грудня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 27 лютого 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, змінити їй запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем її проживання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованим, відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України, на які посилається прокурор.
На думку обвинуваченої, прокурор здійснив вплив на суд, оскільки доказів на підтвердження ризиків не надав.
Обвинувачена зазначає, що має постійне місце проживання з цивільним чоловіком та його матір`ю.
Вважає, що стороною обвинувачення не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя на розгляді перебуває зазначений вище обвинувальний акт.

По даному кримінальному провадженню щодо ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 листопада 2021 року було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 строком до 08 січня 2022 року (включно).

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою у зв`язку з тим, що їй було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не зникли.

Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора та заявили клопотання про зміну запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримали клопотання прокурора та заперечували проти клопотання обвинуваченої та її захисника адвоката ОСОБА_7 щодо зміни запобіжного заходу.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_6 , її захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, представника потерпілої, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України, які є нетяжкими та тяжким злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_6 правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованих їй правопорушень, відомості про особу обвинуваченої.
Згідно з наявними матеріалами, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі поєднаного з насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, не заміжня, не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, тобто не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштована, не має постійного джерела доходу.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останньої вказаного запобіжного заходу не зменшились.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченої, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження обвинуваченої про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать змісту самої ухвали.
В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Ці висновки суду першої інстанції апелянтом не спростовані з наданням відповідних доказів.
Судової тяганини з наявних матеріалів не убачається, дослідження доказів ще триває, як встановлено при апеляційному розгляді, судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин.
Доводи ОСОБА_6 про те, що вона має постійне місце проживання з цивільним чоловіком та його матір`ю, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки.
Дані про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29 грудня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 27лютого 2022 року включно, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4