Номер провадження: 11-кп/813/1100/22
Справа № 511/2445/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

особи, відносно якої розглядалося клопотання ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31.01.2022 року у кримінальному провадженні №0001159 від 13.09.2016 року про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Роздільна Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -
встановив:

Оскарженою ухвалою відмовлено узастосуванні примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, у зв`язку із досягненням ОСОБА_10 на час постановлення ухвали повноліття.

Цією ж ухвалою вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні та залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_7 до ОСОБА_9 та ОСОБА_12 про стягнення матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Згідно з оскарженою ухвалою судом першої інстанції здійснювався розгляд клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру поданого у кримінальному провадженні щодо неповнолітнього ОСОБА_10 у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, вчиненого за наступних обставин.

07.04.2016 року, о 17:00 год., ОСОБА_10 , будучи особою, яка не досягла віку 14 років, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з метою особистого незаконного збагачення, прибув до будинку АДРЕСА_2 , де переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та він ніким не помічений, перелізши через ворота, потрапив у подвір`я вказаного домоволодіння. Після чого, відкрив одне з вікон зазначеного будинку, через яке проник у приміщення цього будинку. Знаходячись в одній з кімнат, яка розташована на другому поверсі, незаконно, заволодів чужим майном - принтером сірого кольору, вартістю 2500 грн. Після чого, ОСОБА_10 з місця події суспільно-небезпечного діяння з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями неповнолітній ОСОБА_10 завдав майнову шкоду потерпілій ОСОБА_7 на суму 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.

08.04.2016 року, у вечірній час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_10 , будучи особою, яка не досягла віку 14 років, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з метою особистого незаконного збагачення, повторно прибув до будинку АДРЕСА_2 , де переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та він ніким не помічений, перелізши через ворота, незаконно потрапив у подвір`я вказаного домоволодіння, після чого через відкрите ним раніше вікно незаконно проник у приміщення будинку, де з першого поверху викрав чавунну плиту від печі для твердого палива, вартістю 500 грн., а з іншої з кімнат на другому поверсі викрав набір свердл з викруткою загальною вартістю 150 грн.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_10 пройшов до приміщення гаражу, розташованого на території вищезазначеного домоволодіння, вхід в який здійснюється з середини будинку, звідки викрав чуже майно - велосипед марки «Славутич», б/в, сіро-зеленого кольору, вартістю 1000 грн.

Після чого, ОСОБА_10 погрузив вказані плиту та набір свердл із викруткою на велосипед, та з місця події суспільно-небезпечного діяння і викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями неповнолітній ОСОБА_10 завдав майнову шкоду потерпілій ОСОБА_7 на суму 1650 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та призначити новий розгляд клопотання у суді першої інстанції.
Потерпіла вказує про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема невірність дат події вчиненого кримінального правопорушення, та, на думку потерпілої, на момент вчинення протиправних діянь ОСОБА_10 вже виповнилось 14 років, тобто останній вже був суб`єктом вчиненого злочину, тому до нього не можуть застосовуватись примусові заходи виховного характеру.
Прокурором Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_13 подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілої та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції. Прокурор вказує, що доводи апеляційної скарги потерпілої суперечать доказам та фактичним обставинам кримінального провадження, дослідженим судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру, тому ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.
Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності представника потерпілої ОСОБА_14 , цивільного відповідача ОСОБА_12 та представника Служби у справах дітей Одеської міської ради, які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду не наполягала на розгляді апеляційної скарги за обов`язкової участі її представника.

Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради ОСОБА_15 подала заяву про розгляд апеляційної скарги без участі представника служби, у зв`язку із воєнним станом на території України.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати ухвалу та призначити новий розгляд клопотання в суді першої інстанції; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілої та просила залишити без змін ухвалу суду; думку ОСОБА_10 , його законного представника та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Особливості кримінального провадження щодо неповнолітніх визначені Главою 38 КПК «Кримінальне провадження щодо неповнолітніх».
Відповідно до положень ст.498 КПК кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч.2 ст.97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст.105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
В свою чергу, ст.105 КК України передбачає, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначений частиною другою цієї статті, можуть бути застосовані до неповнолітнього.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої тяжкості або середньої тяжкості, а також особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії або бездіяльності, передбачених Особливою частиною КК України.
Відповідно до ч.2 ст.500 КПК судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та на законних підставах відмовив узастосуванні примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_10 , виходячи з такого.
02.05.2019 року до Роздільнянського районного суду Одеської області подано для розгляду клопотання старшого слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_16 , затвердженого прокурором Роздільянської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , у кримінальному провадженні №0001159 від 13.09.2016 року про застосування примусових заходів виховного характеру відношенні неповнолітнього ОСОБА_10 (т.1 а.п.1-7).
Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2019 року призначення складу суду не відбулося, у зв`язку із тим, що не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи (т.1 а.п.12).
10.05.2019 року головою Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_17 подано подання до Одеського апеляційного суду про направлення до іншого суду зазначеного клопотання, оскільки у суді неможливо утворити склад суду (т.1 а.п.23).

14.05.2019 року Одеським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою задоволено подання голови Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_17 та кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001159 від 13.09.2016 року щодо ОСОБА_10 у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, передано на розгляд Біляївського районного суду Одеської області (т.1 а.п.30-32).
06.06.2019 року матеріали вказаного кримінального провадження надійшли до Біляївського районного суду Одеської області (т.1 а.п.36).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2019 року справу передано для розгляду головуючому судді ОСОБА_1 (т.1 а.п.37).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2019 року призначено підготовче судове засідання з розгляду клопотання про застосування заходів виховного характеру у кримінальному провадженні у відношенні неповнолітнього ОСОБА_10 (т.1 а.п.38).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2020 року вказане клопотання призначено до судового розгляду (т.1 а.п.219).
31.01.2022 року Біляївським районним судом Одеської області постановлено оскаржену ухвалу, якою відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у зв`язку із досягненням ОСОБА_10 на час постановлення ухвали повноліття (т.2 а.п.105-109).
Згідно оскарженої ухвали судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_10 , перебуваючи у 13-річному віці, не досягнувши віку, з якого настає кримінальна відповідальність, скоїв суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
Відповідно до ст.22 КК України кримінальна відповідальність за скоєння злочину, передбаченого ст.185 КК України, настає з 14-ти років.
Судом першої інстанції встановлено, що вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, підтверджується дослідженими судом доказами.
Суд правильно дійшов висновку, що клопотання про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру не підлягає задоволенню, у зв`язку із досягненням останнього на час постановлення ухвали повноліття, з чим і погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Вимогами ч.2 ст.97 КК України визначено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст.105 цього Кодексу, суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
Зі змісту ст. 105 КК України слідує, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначений частиною другою цієї статті, можуть бути застосовані лише до неповнолітнього.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані виключно до неповнолітнього. Вони застосовуються, не лише за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, а і якщо під час постановлення ухвали про застосування таких заходів, особа перебувала у неповнолітньому віці.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду 12.04.2018 року у справі №198/8/17.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_10 згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 22.05.2002 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.п.60).

Ухвала суду першої інстанції постановлена 31.01.2022 року, тобто ОСОБА_10 , на момент прийняття судом рішення, досяг повноліття.

Тому, суд першої інстанції, вирішуючи питання застосування примусових заходів виховного характеру, дотримався вимог законодавства, та, на думку колегії судів, прийняв законне та обґрунтоване рішення, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 500 КПК.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що з урахуваннямтого, що застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_10 не застосовано на нереабілітуючих підставах, потерпіла має право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведених обставин суд залишив без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_7 до ОСОБА_9 та ОСОБА_12 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечного діяння, а також витрат на правову допомогу.

Залишаючи цивільний позов без розгляду по даній справі, суд першої інстанції вірно роз`яснив потерпілій, що залишення цивільного позову без розгляду у кримінальному проваджені не позбавляє можливості особи звернутися до суду за захистом свого права в порядку цивільного судочинства.

В ухвалі Верховного Суду від 15.03.2018 року, постановленій у справі №390/1488/17, колегія суддів зазначила, що зі змісту ст.501 КПК вбачається, що цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок учинення злочину чи суспільно небезпечного діяння, у справі про застосування примусового заходу виховного характеру суд не вирішує, а він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.
Доводи потерпілої ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а саме невірність дат вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, невірність визначення кола осіб причетних до кримінально протиправного діяння, фальсифікації справи, здійснення незаконного впливу, а також те, що на момент вчинення протиправних діянь ОСОБА_10 вже виповнилось 14 років, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки потерпілою відповідних доказів на їх підтвердження апеляційному суду не надано.
Будь-яких доказів, що спростовують чи ставлять під сумнів наявні та дослідженні судом першої інстанції докази, учасниками справи, суду першої та апеляційної інстанції не надано та не спростовано.
В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла фактично висловила лише загальні та декларативні посилання про неправильність та неповноту досудового розслідування.
Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду вказала, що події вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, мала місце 07.04.2016 року та 08.04.2016 року, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, що свідчить про те, що на момент скоєння злочину ОСОБА_10 було 13 років.
Доводи потерпілої про те, що ухвала суду постановлена з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, без належного дослідження вказаних обставин справи та матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки вони спростовуються змістом оскарженої ухвали, журналом судового засідання та звукозаписом фіксації судового процесу в суді першої інстанції.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в застосуванні до ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру є обґрунтованими та законними, підстав для скасування ухвали та задоволення вимог потерпілої колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга потерпілої підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно, апеляційний суд наголошує, що незгода потерпілої з відмовою у застосуванні примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_10 , який учинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у зв`язку із досягненням останнім на час постановлення ухвали повноліття, яка прийнята відповідно до ст.105 КК України та ч.2 ст.500 КПК, тобто її фактична незгода з діючою нормою кримінального та кримінального процесуального закону України, за умови відсутності будь-яких раціональних доводів відносно незаконності цієї ухвали, не може бути компенсована шляхом невиконання цього закону органом досудового розслідування, судом першої інстанції та апеляційним судом, шляхом скасування без достатніх підстав ухвали суду першої інстанції, про що просить потерпіла.
При цьому, на думку колегії суддів, цілком справедливе та законне бажання потерпілої ОСОБА_7 отримати відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди, внаслідок вчинених відносно її майна протиправних дій, скоєного суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину проти власності, на яку потерпіла вочевидь заслуговує, у разі існування підстав для цього, що має бути реалізоване потерпілою в рамках цивільного судочинства.
Однак, апеляційний суд звертає увагу, що в рамках даного провадження, здійснювався розгляд лише правомірності чи неправомірності застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_10 , та не може вирішуватися питання щодо перевірки наявності підстав та відшкодування завданої шкоди, оскільки кримінальне провадження здійснюється із додержанням засад законності та верховенства права, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив узастосуванні примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, у зв`язку із досягненням ОСОБА_10 на час постановлення ухвали повноліття.
Доводи апеляційної скарги потерпілої не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга потерпілої не містить у собі доказів про існування підстав для скасування оскарженої ухвали, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412, 415 КПК, відсутні підстави для скасування ухвали та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31.01.2022 року, якою відмовлено узастосуванні примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні №0001159 від 13.09.2016 рокудо ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, у зв`язку із досягненням ОСОБА_10 на час постановлення ухвали повноліття, - залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4