1Справа № 335/5860/22 1-кс/335/2327/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Нижбірок Гусятинського району Тернопільської області, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою:АДРЕСА_1 , військовослужбовця - оператора відділення засекреченого зв`язку інформаційно - телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого, -
- підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.409 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Слідчийдругого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 за погодженням з прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.409 КК України.
На обґрунтування клопотання сторона обвинувачення зазначає, що другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000276 від 01.09.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що солдата ОСОБА_4 , призваного по мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 07 від 21.04.2022, зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду оператора відділення засекреченого зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузла.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_7 від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 18.04.2022 №259/2022 продовжено дію воєнного стану із 05 годин 30 хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_7 від 17.05.2022 № 341/2022, який затверджено Верховною Радою України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст.ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); постійно підвищувати рівень військових професійних знань, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини.

Відповідно до вимог ст.ст. 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), солдат ОСОБА_4 - у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна, а також зобов`язаний: сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни; бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; виконувати правила носіння військового одягу і взуття, своєчасно та акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі; виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників).

Окрім того, відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України оператор відділення засекреченого зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузлавійськової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 зобов`язаний: додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, військовослужбовецьвійськової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

Так, 18 липня 2022 року, приблизно о 10 годині, особовому складу військової частини НОМЕР_1 , зокрема ОСОБА_4 , було доведено бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_8 за № 395дск, щодо забезпечення здійснення охорони та оборони інфраструктурних об`єктів, розташованих у населених пунктах Васинівка та АДРЕСА_2 , силами двох груп охорони по 8 військовослужбовців у кожній, серед яких було зазначено і солдата ОСОБА_4 .

В свою чергу, солдат ОСОБА_4 , ознайомившись з бойовим розпорядженням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи умисно, відмовився виконувати бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на погіршення стану здоров`я та вимагав його звільнення з військової служби за станом здоров`я.

Так, 26.08.2022, з метою визначення придатності до військової служби, солдат ОСОБА_4 , на підставі відповідного направлення військової частини НОМЕР_1 , прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) де розпочав проходження медичного огляду військово-лікарською комісією, однак огляд не завершив, натомість самовільно та безпідставно покинув вказаний медичний заклад, після чого прибув до розташування військової частини.

В подальшому, 26.08.2022 солдат ОСОБА_4 , перебуваючи у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , діючи умисно, відкрито заявив безпосереднім та прямим командирам про своє небажання в подальшому нести військову службу, та залишаючись у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , явно ігноруючи встановлений порядок проходження військової служби, відмовився виконувати покладені на нього обов`язки з несення військової служби, накази командирів демонстративно не виконував та станом на 12.09.2022, від несення військової служби відмовляється.

Таким чином, в період з 26.08.2022 по теперішній час, солдат ОСОБА_4 , постійно перебуваючи у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованого у АДРЕСА_3 , безпідставно ігнорує встановлений порядок проходження військової служби та відмовляється від несення обов`язків військової служби, шляхом демонстративного не виконання наказів командирів і загальних обов`язків військової служби, за наявності реальної можливості для несення військової служби.

12 вересня 2022 року слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі підполковником Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 за погодженням з процесуальним керівником у кримінальному провадженні прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 . ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, яке кваліфікується як відмова від несення обов`язків військової служби, вчинена в умовах воєнного стану.

Вина ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (злочину), повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме: повідомленням про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення від 01.09.2022, яке надійшло до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; протоколом допиту свідка офіцера відділення з морально-психологічного забезпечення управління військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , який пояснив, що командиром військової частини йому було доручено розгляд скарги солдата ОСОБА_4 на неналежні умови проходження служби. Під час розгляду вказаної скарги ним було встановлено, що солдат ОСОБА_4 починаючи з 18.07.2022 фактично не виконує обов`язків військової служби, постійно знаходиться у місці тимчасової дислокацій підрозділу, де у чергові наряди не заступає, накази командирів не виконує, пояснення в обґрунтування своєї поведінки давати відмовляється, посилаючись на поганий стан здоров`я. При цьому проходити військово-лікарську комісію та обстеження в медичних закладах відмовляється, вимагає направлення його на лікування до м. Києва. Також свідок пояснив, що вказана поведінка ОСОБА_4 подає негативний приклад для інших військовослужбовців підрозділу, створює враження безкарності у підрозділі, підриває авторитет командирів, що безпосередньо впливає на стан військової дисципліни та боєздатність підрозділу в цілому умовах воєнного стану, який безпосередньо залучений до виконання бойових завдань; протоколом допиту свідка начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 майора медичної служби ОСОБА_10 , який пояснив, що починаючи з 01.08.2022 солдат ОСОБА_4 почав звертатися до нього з питанням щодо необхідності звільнення його з військової служби за станом здоров`я, оскільки він є інвалідом 3 групи довічно, однак в особовій справі солдата ОСОБА_4 були відсутні відомості про його захворювання. Через деякий час, ОСОБА_4 у месенджер «Сигнал» прислав йому фотокопії свої медичних документів, зважаючи на які 18.08.2022 ним було видано направлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією з попереднім діагнозом: «Віддалені наслідки перенесеної відкритої ЧМТ та важкої контузії головного мозку». 26.08.2022 солдат ОСОБА_4 почав проходити медичний огляд, в подальшому самовільно та безпідставно завершив проходження ВЛК та прибув до розташування частини не завершивши огляд. Як пояснив ОСОБА_4 , лікарі упереджено до нього ставилися, тому він з ними поконфліктував та самовільно покинув госпіталь. При цьому ОСОБА_4 вимагав направити його для проходження повторної військово-лікарської комісії у м. Києві, від подальшого несення військової служби, виконання наказів командирів та їх розпорядження виконувати відмовлявся; протоколом допиту свідка начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла капітана ОСОБА_11 , який пояснив, що в підпорядкованому йому підрозділі з 21.04.2022 проходить військову службу солдат ОСОБА_4 . Приблизно наприкінці червня 2022 року, особовий склад військової частини НОМЕР_1 було передислоковано до АДРЕСА_3 . Так, 19.07.2022 відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 395дск, особовий склад був направлений до виконання бойових завдань. Серед списку особового складу, який повинен був вибувати на виконання бойового розпорядження був також і солдат ОСОБА_4 , який довідавшись про необхідність виїзду з м. Вільнянська, для виконання бойового завдання одразу почав скаржитися на свій стан здоров`я та повідомив мене про наявність у нього 3 групи інвалідності, про що до цього випадку відомо не було, оскільки раніше ОСОБА_4 на стан здоров`я ніколи не скаржився, службу ніс відповідно до розпорядку, заступав на чергування відповідно до встановленого графіку. В період часу з 19.07.2022 до 16.08.2022, солдат ОСОБА_4 залишався у м. Вільнянську, ніс службу у складі нарядів по їдальні, патрульним та днювальним відповідно до графіків чергувань для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини, а також виконанням інших обов`язків внутрішньої служби. Після направлення ОСОБА_4 начальником медичної служби ОСОБА_10 до Запорізького військового шпиталю для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією, де 26.08.2022 він відмовився проходити ВЛК та самовільно повернувся до розташування військової частини, ОСОБА_4 фактично не виконував жодних наказів прямих та безпосередніх командирів, на службу у складі нарядів тилового забезпечення відповідно до графіку також не заступав, відмовляюсь взагалі нести військову службу та вдягати однострій, постійно перебував у цивільному одязі. 27.08.2022 до військовослужбовця ОСОБА_4 прибув штатний офіцер психолог військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_12 , який намагався поговорити з ОСОБА_4 . Однак, останній розмовляти з офіцером-психологом відмовився, вів себе агресивно, допускав нестатутне спілкування по відношенню до старшого за військовим званням, вживав не нормативну лексику. 30.08.2022 командиром військової частини НОМЕР_1 було надано наказ на передислокування особового складу з приміщення загальноосвітньої школи № НОМЕР_3 АДРЕСА_3 до іншого приміщення у вказаному населеному пункті, оскільки виникла необхідність у розсередоточненні особового складу підрозділу, з метою запобігання ворожих ракетних ударів, а також у зв`язку з запланованим початком 01.09.2022 навчального процесу у вказаній школі. Однак солдат ОСОБА_4 знову категорично відмовився виконувати вказаний наказ та один з усього особового складу залишився у приміщенні школи. Враховуючи таку поведінку солдата ОСОБА_4 у м. Вільнянськ було направлено офіцера відділення з морально-психологічного забезпечення управління військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 для здійснення безпосередньої бесіди з вказаним військовослужбовцем, з метою направлення його для обстеження у Запорізькій психіатричній лікарні. Під час вказаної бесіди з солдатом ОСОБА_4 , у його присутності, присутності офіцера-психолога лейтенант ОСОБА_13 , а також військовослужбовців ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ОСОБА_4 категорично відмовився розмовляти та надавати будь-які пояснення, при цьому знаходився у цивільному одязі, однострій вдягати відмовлявся, продовжувати нести військову службу також відмовився посилаючись на стан здоров`я, однак проходити військово-лікарську комісію на визначення стану здоров`я та придатності до несення служби також не бажав; протоколами допитів свідків офіцера відділення з морально-психологічного забезпечення лейтенант ОСОБА_16 , військовослужбовців ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які повністю підтвердили вищевикладені показання ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ; довідкою військово-лікарської комісії від 09.09.2022, виданою комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ), відповідно до якої солдат ОСОБА_4 на підставі ст. 75-б графи ІІ Розкладу хвороб є обмежено придатним до військової служби.

Таким чином під час досудового розслідування встановлено, ОСОБА_17 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення (злочину), за який Кримінальним кодексом України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_4 може: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме за вчинення злочину за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 4 ст. 409 КК України, який згідно ст. 12 КК України, віднесений до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Так, розуміючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суворість та невідворотність послідуючого покарання, підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Про вказані наміри ОСОБА_4 вже свідчить його поведінка, оскільки достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме відмову від несення обов`язків військової служби, демонстративно ігноруючи встановлений порядок несення служби та відкрито відмовляючись підкорятися наказам командирів. При цьому ОСОБА_4 службу проходить у місці тимчасової дислокації підрозділу м. Вільнянську Запорізької області, зареєстрований та фактично мешкає на території іншої області, а саме у АДРЕСА_1 , що дає можливість останньому, ігноруючи накази командирів, з метою уникнення кримінальної відповідальності - безперешкодно покинути тимчасове місце дислокації підрозділу та переховуватись в подальшому від органів досудового розслідування та суду.
Крім того, солдат ОСОБА_4 поводився агресивно, зверхньо, виказуючи явну неповагу по відношенню до командування та співробітників правоохоронного органу, що також свідчить про життєву позицію ОСОБА_4 , його небажання проходити військову службу та виконувати накази командирів, а отже, і про бажання переховування від органу досудового розслідування і суду з метою уникнення відповідальності.

Зазначені обставини свідчать про необхідність його ізоляції задля нівелювання ризику можливості переховуватися від суду і слідства та перешкодити виконанню процесуальних рішень, що є вагомою підставою вважати, що єдиним дієвим у даному випадку запобіжним заходом котрий зможе гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_4 буде саме тримання під вартою.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що підозрюваний ОСОБА_4 , постійно перебуваючи у місці тимчасової дислокації підрозділу м. Вільнянську Запорізької області, може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які проходять службу разом з ним, шляхом їх залякування чи здійснення на них морально, фізичного впливу в умовах воєнного стану, з метою зміни ними показів.
Крім того, враховувати, що на даний час, у зв`язку із початковим етапом досудового розслідування даного кримінального провадження, встановити всіх свідків не виявилося можливим, однак, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а відтак ОСОБА_4 , у випадку обрання відносно нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, може здійснювати тиск на них, які враховуючи початковий етап досудового розслідування ще не були допитані у кримінальному провадженні, однак підлягають обов`язковому допиту в якості свідків, що суттєво вплине на можливість уникнення ОСОБА_4 кримінальної відповідальності та сприятиме перешкоджанню здійсненню досудового розслідування даного кримінального провадження.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що підозрюваний ОСОБА_4 , вчинив військовий злочин в умовах воєнного стану, а саме відмовився від несення обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, що свідчить про відсутність у останнього бажання до проходження подальшої служби у Збройних силах України, та як наслідок може призвести до вчинення ним нових, в тому числі і більш тяжких військових злочинів в умовах воєнного стану, наприклад самовільно залишити військову частину або місце служби з метою ухилення від військової служби та переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_4 при ухваленні вироку, наслідки злочину, а саме, зниження бойової готовності підрозділу, в умовах воєнного стану та обороноздатності України, підрив військової дисципліни та надання негативного прикладу протиправної поведінки військовому підрозділу, в цілому, в час протистояння відкритій агресії російської федерації, внаслідок відкритої відмови ОСОБА_4 від несення обов`язків військової служби, сторона обвинувачення вважає, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить виконання покладених на підозрюваного процесуальних обовязків та дасть можливості запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КК України.
Застосувати більш м`які запобіжні заходи до ОСОБА_4 не можливо, оскільки він, являючись військовослужбовцем, не зможе виконувати обов`язки покладені на нього при обрані особистого зобов`язання, домашнього арешту. Особисту поруку не можливо застосувати у зв`язку з відсутністю осіб, яких слідство вважає такими, що заслуговують на довіру, і які б могли поручитися за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків. Відсутність таких осіб, а також постійного місця роботи у підозрюваного унеможливлює застосування відносно нього запобіжного заходу у виді застави. За даних обставин кримінального провадження застосування запобіжних заходів не пов`язаних із триманням під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 не можливе, оскільки в такому разі відсутній дієвий процесуальний механізм контролю за дотриманням покладених на підозрюваного обов`язків в умовах воєнного стану, який запроваджено на території України.

Зазначені вище факти свідчать про неможливість запобігання зазначених вище ризиків і застосування більш мякого запобіжного заходу до ОСОБА_4 ніж запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Враховуючи характер злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , значну суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, беручи до уваги, що військове кримінальне правопорушення у період воєнного стану, у вчиненні якого він підозрюється, є тяжким та вчинене в той час коли весь Український народ героїчно протистоїть військовій агресії російської федерації, а також те, що вказане кримінальне правопорушення має підвищений суспільно небезпечний характер, оскільки впливає на обороноздатність України, подає негативний приклад для інших військовослужбовців підрозділу, створює враження безкарності у бойовому підрозділі, підриває авторитет командирів, що безпосередньо впливає на стан військової дисципліни та боєздатність підрозділу в цілому умовах воєнного стану, який безпосередньо залучений до виконання бойових завдань, а також створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження - безладдя та безкарності у Збройних силах України, сторона обвинувачення вважає, що слідчим суддею необхідно визначити максимальний розмір застави ОСОБА_4 , передбачений ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, а саме у розмірі вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Крім того, ОСОБА_4 необхідно обрати максимальний строк тримання під вартою 60 (шістдесят) днів, оскільки складність провадження не дозволяє завершити досудове розслідування у менший строк.

Водночас, сторона обвинувачення вважає, що сукупності матеріалів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доводи даного клопотання, достатньо для прийняття вмотивованого рішення за клопотанням та необхідність у допиті будь-яких осіб, під час судового розгляду клопотання, відсутня.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків та для виконання завдань кримінального провадження, слідчий просить застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням розміру застави не менше 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 198480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень. У разі внесення підозрюваним застави, визначити необхідність виконання підозрюваним ОСОБА_4 наступних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду; не відлучатися із населеного пункту в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи (несення військової служби); утримуватися від спілкування із свідками та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого йому злочину; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав на підставах, викладених у клопотанні, просив його задовольнити.

Підозрюваний та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора, вважають, що ризики недоведені, підозра обґрунтована, підозрюваний не є суб`єктом злочину, просили відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що він був свідком відмови ОСОБА_4 від виконання наказу командиру підрозділу щодо виконання обов`язків з несення військової служби.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 повідомляв йому про свій незадовільний стан здоров`я.

Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовуються доводи клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, слідчий суддя встановив наступне.
Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 01.09.2022 за №0000276 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 409 КК України.

12.09.2022 року ОСОБА_4 повідомлено обґрунтовану підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш мяких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Аналізуючи наведені стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження можливо дійти висновку, що вони містять відомості про ймовірну причетність підозрюваного ОСОБА_4 до інкримінованого йому злочину, однак така причетність має бути перевірена органом досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження.

Представлені докази на даному етапі не можуть стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Відтак, на даний час у кримінальному провадженні існують обставини, з якими закон пов`язує можливість перебування особи під одним із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.

Виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів пов`язано із необхідністю запобігання ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Вирішуючи питання про застосування підозрюваному запобіжного заходу слідчий суддя враховує не тільки положення, які передбачені Кримінального процесуального кодексу України, а й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно звязують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя не у повній мірі не може погодитися з існуванням ризиків, про які вказує слідчий, виходячи за наступного.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини, у справі «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05, рішення від 11 липня 2006 року), одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу. А у справі «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05, рішення від 01 червня 2006 року) Європейський суд дійшов висновку, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребує позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Як вказує сторона обвинувачення, ОСОБА_4 усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і наступного покарання у вигляді від 5 до 10 років позбавлення волі, може умисно ухилятися від явки в органи досудового слідства, слідчого судді або переховуватись від органів досудового розслідування, та суду, чим може перешкоджати встановленню істини по справі. Таким чином, ОСОБА_4 під час дії на території України воєнного стану, з метою створення перешкод досудовому слідству, може виїхати на за межі території України або на тимчасово окуповані території України, у зв`язку з цим, у правоохоронних органів фактично не буде можливості затримати підозрюваного та як наслідок, притягнути останнього до кримінальної відповідальності, існують ризики переховування останнього у такий спосіб від органів досудового розслідування та суду, що свідчить про наявний ризик, передбачений пунктом 1 частиною першою ст. 177 КПК України.

Ризик передбачений п. 1 ст. 177 КПК України доводиться з огляду на початкову стадію досудового розслідування, що також відображено у рішенні ЄСПЛ у справі «Яжинський проти Польщі» («Jarzynski v. Poland», § 43).

Під час розгляду клопотання прокурор має довести перед слідчим суддею наявність достатніх підстав, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні (ст. 194 КПК України).

Жодні дані (докази) стороною обвинувачення при розгляді клопотання щодо продовження підозрюваним вчинення аналогічних дій та інші, крім наявності обґрунтованої підозри, слідчому судді не надано.

Окрім цього, сторона обвинувачення вказує на ризик ймовірного впливу на свідків, проте вказане твердження можна уникнути шляхом покладення на підозрюваного обов`язку утримуватися від спілкування з певними особами у кримінальному провадженні.

Згідно з п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

За викладених обставин, вбачається, що клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів сторони обвинувачення про наявність у підозрюваного наміру перешкоджати ходу досудового розслідування у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченими ст. 177 КПК України.

Вивченням особи підозрюваного ОСОБА_4 встановлено, що останній не має на утриманні малолітніх дітей, не одружений, проте має постійну реєстрацію, соціально адаптований, раніше не судимий,є інвалідом 3 групи.

Отже, долучені до клопотання докази, в своїй сукупності не можуть переконливо свідчити про наявність підстав для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, аналізуючи поведінку підозрюваного під час досудового розслідування, зокрема відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів невиконання обов`язків та доказів ухилення підозрюваного в участі у слідчих діях не надані, слідчий суддя встановив, що останній без застереження виконує покладені на нього обов`язки.

За вказаних обставин, проаналізувавши всі надані сторонами докази та дані про особу підозрюваного, слідчий суддя не знаходить підстав для задоволення клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Між тим, відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено, що жоден із більш мяких запобіжних заходів до підозрюваного не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам, отже, вважає обґрунтованим застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Оцінивши в сукупності всі вищезгадані обставини, слідчий суддя приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання буде співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі підозрюваного ОСОБА_4 та тяжкості висунутої йому підозри і зможе забезпечити належне виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України

Керуючись, ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.409 КК України запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, строком до 15 листопада 2022 року включно, а саме:

- прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утриматися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , положення ч. 2 ст. 179 КПК України, у відповідності до якої, у разі невиконання покладених обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом пяти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1