Справа №295/5742/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1
секретаря судового
засідання ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)" клопотання засудженого ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, -
з участю:
прокурора ОСОБА_4
засудженого ОСОБА_3
захисника ОСОБА_5
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, зокрема про застосування положень ч.4 ст. 25 КК України (1960). В обґрунтування зазначив, що на час постановлення вироку КК (1960) не містив поняття особливо тяжкий злочин, а тому у вироку суду відсутнє посилання на те, що інкримінований йому злочин судом визнано особливо тяжким. Крім того, положення п.4 ч.4 ст. 25 КК України (1960) передбачали вид виправно-трудової колонії посиленого режиму для осіб, які вперше вчинили злочини. Під час судового розгляду прокурор в судових дебатах у своїй промові висловив свою пропозицію, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режимі, з конфіскацією майна. Оскільки на час постановлення вироку закон про кримінальну відповідальність визначав не тільки вид і міру покарання, а й умови відбування покарання, просить внести зміни до вироку суду від 14.06.2001, а саме змінити суворий режим на посилений. А також визнати порушенням ст.ст. 3,7 Європейської конвенції з прав людини відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі в установі виконання покарань в умовах максимального рівня безпеки.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав.
Адвокат клопотання підтримала.
Представник установи не з`явився, просить проводити судовий розгляд у його відсутність. Суд, за погодженням з учасниками судового провадження, проводить розгляд клопотання у відсутність представника установи.
Прокурор висловив думку про відмову у задоволенні клопотання.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи, додатково надані документи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 14 ч.1 вимог ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, при цьому, суд має право вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку.
Вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 ОСОБА_3 засуджено за ст. ст. 93 п.п. «а», «и», «і», «ж», «з», 143 ч.2, 194 ч.1, 222 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі в тюрмі з суворим режимом утримання, з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 вирок від 14.06.2001 змінено, виключено з обвинувачення кваліфікуючу ознаку, передбачену п. «и» ст. 93 КК України вчинення умисного вбивства на замовлення. Цей же вирок приведено у відповідність з КК 2001 року, а також в частині судових витрат та дати народження ОСОБА_3 , в решті вирок залишено без змін.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2020 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_3 про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Харківського обласного суду від 14.06.2001, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001 в частині визначеного вироком суду відбуття покарання у тюрмі з суворим режимом утримання.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2001 залишено без змін.
В судовому засіданні засуджений та його адвокат зазначили, що клопотання подані з різних правових підстав, а саме клопотання яке розглядається судом на даний час подано з підстав неправильного застосування Харківським обласним судом положень ч.4 ст. 25 КК України (1960).
Однак, як вбачається зі змісту клопотання від 19.11.2019 та ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2020 підставою для вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку є посилання на неправильне застосування норм ст. 25 КК України (1960).
Посилання засудженого та його адвоката про порушення вимог п.4 ч.4 ст. 25 КК (1960) не знайшло свого підтвердження.
Так, ч.1 ст. 25 КК (1960) передбачалося, що позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених КК України, - не більше 15 років. Також у частині 8 вказаної статті зазначено, що позбавлення волі у вигляді ув`язнення в тюрмі на весь строк покарання або частину його може бути призначено: … особам, які по досягненні вісімнадцятирічного віку вчинили інші тяжкі злочини… і засуджуються за них до позбавлення волі на строк понад п`ять років.
На час вчинення злочинів у період з вересня 1996 по лютий 1997 ОСОБА_3 був повнолітнім, тобто досяг 18-річного віку, вчинив згідно вимог ст. 7-1 КК України (1960 р.) тяжкі злочини ст. 93 пп. «а, і, ж, з» КК України, а тому вид установи також міг бути визначений у вигляді тюрми.
На час постановлення вироку - червень 2001 року - ст. 12 Виправно-трудового кодексу України (1970 р. з відповідними змінами) були передбачені види виправно-трудових установ, якими були: виправно-трудові колонії, тюрми, виховно-трудові колонії.
Стаття 17 ВТК України передбачала, що особи, засуджені до довічного позбавлення волі, відбувають покарання у тюрмах.
Оскільки ОСОБА_3 був засуджений до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, йому і була визначена установа, де він повинен був відбувати покарання тюрма.
Згідно ст. 29 ВТК, передбачено, що особи засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання у тюрмах суворого режиму.
Згідно ст. 18 КВК України (2004) засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання у виправних установах максимального рівня безпеки.
З огляду на наведене, застосований вироком суду вид установи та режим тримання, відповідав вимогам Кримінального кодексу України (1960 р.) та Виправно-трудового кодексу України (1970 р.) діючих на час постановлення вироку.
Посилання засудженого на те, що під час промови у судових дебатах прокурор просив призначити покарання ОСОБА_3 у виді 15 років у виправно-трудовій колонії посиленого режиму, не є підставою для зміни виду установи та режиму утримання.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання, у зв`язку з відсутністю підстав та з урахуванням того, що з аналогічних підстав вже постановлено судове рішення 14.01.2020, яке набрало законної сили.
Керуючись ст. 372,376, 537,539 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, застосування положень ч.4 ст. 25 КК України (1960) - відмовити.
Ухвала можу бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів, з дня її оголошення, а засудженому у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1