У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про накладення арешту на майно

26 вересня 2022 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_2.,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_3.,

прокурора - ОСОБА_4. (посвідчення),

розглянувши клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5. про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000193 від 04.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

ВСТАНОВИВ:

23.09.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло вказане клопотання в якому ставиться питання про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 для попередження можливої неправомірної реєстрації та відчуження.

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 23.09.2022 для розгляду зазначеного клопотання визначено слідчого суддю ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог клопотання зазначено, зокрема, наступне:

«Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000193 від 04.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва отримано інформацію щодо можливого замаху на шахрайське заволодіння в особливо великих розмірах невстановленими особами, спадковим майном померлої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі об`єктом нерухомості, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності померлій у якої, на даний час не встановлені родичі.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис про смерть НОМЕР_1 зареєстрований Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ), свідоцтво не видано, паспорт не здано.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть за НОМЕР_2 причини смерті ОСОБА_1 не встановлені через гнильні зміни трупу, поховання здійснено за рахунок держави.

Згідно інформації КП КМР «Київське міського бюро технічної інвентаризації» квартира, яка розташована, за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 09.10.2003 на праві власності належить ОСОБА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, по вказаному об`єкту нерухомості відомості не внесені.

Разом з цим, за інформацією відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва у вказаній квартирі зареєстрована лише померла.

Відповідно до інформації наданої Солом`янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлено.

Таким чином, досудовим розслідуванням осіб з якими померла ОСОБА_1 перебуває в родинному зв`язку на даний час, не встановлено.

Згідно інформації зі Спадкового реєстру заповіти від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстровані, проте заведена спадкова справа на підставі заповіту який відсутній в Спадковому реєстрі.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Проте, наявні особи, які стверджують що померла заповіла їм своє майно.

З огляду на викладене, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст.190 КК України (попередня кваліфікація).

Враховуючи вищевикладене, постановою про визнання предметів в якості доказів процесуальним керівником у кримінальному провадженні вищезазначена квартира визнана речовим доказом.

З метою попередження можливого неправомірного заволодіння та подальшого відчуження об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належатиме територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, або законним спадкоємцям померлої ОСОБА_1 виникла необхідність, у накладенні арешту на вище вказане майно.

В ході досудового слідства є достатні підстави вважати, що квартира за вищевказаною адресою відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України є предметом кримінального правопорушення, що згідно ч. 2 ст. 170 КПК України дає підстави слідчому судді накласти арешт.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, згідно положень ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України підставою для накладення арешту є заборона для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Крім цього згідно ч. 4 ст. 170 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.».

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом п.п. 1, 15 ч. 1 ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Главою 10 розділу ІІ КПК України визначено заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування. Згідно зі ст. 131 цього Кодексу одним із таких заходів, що застосовується з метою досягнення дієвості кримінального провадження, є арешт майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте вказані правові положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна, що є предметом розгляду, подано з метою забезпечення збереження речових доказів, задля попередження можливої неправомірної реєстрації та відчуження квартири.

Так, матеріали справи містять постанову прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5. від 08.09.2022 про визнання об`єкту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000193 від 04.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України арешт з цією метою накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Частинами 1 та 2 статті 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

На підставі зазначених правових норм та встановлених фактичних обставин слідчий суддя дійшов висновку, що у клопотанні доведено необхідність накладення арешту на майно, а саме: квартиру, об`єкт житлової нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з наявністю ризиків відчуження майна, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя також вважає доведеним розумність та співрозмірність обмеження права власності (яке фактично полягатиме лише в обмежені права розпорядження), та наслідків арешту майна завданням кримінального провадження.

За таких обставин, слідчий суддя вважає доведеними підстави накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною розпоряджатися нею (відчужувати, передавати у власність іншим особам).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 94, 98, 167 170-173, 309, 310, 376, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5. про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000193 від 04.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_2