Провадження №11-кп/801/312/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
зі секретарем: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2022 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

за участю сторін кримінального провадження
прокурора: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
засудженого: ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2022 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що він відбув 25 років довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що він взагалі не звертався до суду першої інстанції із клопотання про звільнення його умовно-достроково про заміну покарання на більш м`яке у порядку ст.ст. 81,82,87 КК України. Натомість мотивуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції посилався саме на норми законодавства щодо умовно-дострокове звільнення та заміну покарання на більш м`яке у порядку ст.82 КК України, про що він не просив та в порядку яких до суду не звертався.
Підставами для звернення з клопотання засудженого ОСОБА_6 було:
-наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, являє по своїй сутті жорстоке поводження. Відповідно, його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;
-дія ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якого практика Європейського суду прав людини та його практика є частиною національного законодавства України;
-застосування ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права.
Після прийняття Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України №2», застосування довічного позбавлення волі до нього суперечить нормам міжнародного права і не може застосовуватись.
Закон про кримінальну відповідальність, а саме ч.ч.1,2 ст.64 КК України «довічне позбавлення волі», більше не може застосовуватися до жодного засудженого, адже його застосування автоматично призведе до порушення норм Європейської конвенції та спровокує звернення до Європейського суду з прав людини із заявою, а в подальшому (з високою вірогідністю) отримання позитивного рішення Європейського суду.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити; прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважав законним та вмотивованим, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття правильного судового рішення.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Донецького обласного суду від 29.01.1998 року за ч.1 ст.117, ч.2 ст.118, п.п. «в», «г» ст.93 КК України, з урахуванням положень ст.42 КК України, до покарання у виді смертної кари розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 16.04.1998 року вирок Донецького обласного суду від 29.01.1998 року залишено без змін.
Ухвалою Донецького обласного суду від 13.06.2000 року вирок відносно ОСОБА_6 в частині застосування до нього виняткової міри покарання у виді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.
Статтею 82 КК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

У справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року згідно позицій якого, засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 3 Конвенції з прав людини та неврахування рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№2) » суд апеляційної інстанції оцінює критично.
У рішенні «Петухов проти України (№2) » від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджений до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).
08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)», враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічного ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.
Тобто ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№2)» установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.
Суд апеляційної інстанції, вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляді його клопотання вимог ст. 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, з чим погоджується і апеляційний суд.
Засуджений ОСОБА_6 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Таким чином, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування якого відсутні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 .
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2022 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4