Дата документу 01.08.2022 Справа № 336/8106/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1070/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/8106/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.390 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Володимирівка Якимівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.390 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

09 квітня 2021 року вироком Веселівського районного суду Запорізької області ОСОБА_8 було засуджено за ч.1 ст.309 КК до 1 року 2 місяців обмеження волі. 27 травня 2021 року засуджений ОСОБА_8 прибув до Дружелюбівського виправного центру з питань виконання покарань, що розташований за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с.Дружелюбівка, вул.Олімпійська, буд.2, для відбування покарання у виді обмеження волі. У день прибуття до виправного центру засудженому ОСОБА_8 під розписку були роз`яснені кордони виправного центру (№1), a також він був попереджений про кримінальну відповідальність за самовільне залишення місця обмеження волі або злісне ухилення від робіт, або систематичне порушення громадського порядку чи встановлених правил проживання, вчинені особою, засудженою до обмеження волі.

Того ж дня мiж засудженим ОСОБА_8 та ДУ «Дружелюбівський виправний центр» укладено строковий трудовий договір №344 строком дії з 27.05.2021 року до 06.01.2022 року, відповідно до якого засуджений зобов`язаний: точно, своєчасно і в повному обсязі виконувати всі покладені на нього трудові обов`язки, сумлінно виконувати встановлене адміністрацією установи завдання, дотримуватись трудової дисципліни та правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (п.2.1.1).

Проте 17 серпня 2021 року у період часу з 08.00 год. до 13.30 год. ОСОБА_8 під час виконання робіт згідно із строковим трудовим договором №344 під наглядом працівника ДУ «Дружелюбівський виправний центр» ОСОБА_9 , знаходячись біля будинку №242 по вул.Шевченка в м.Запоріжжі, де був об`єкт виконання робіт, з метою ухилення від подальшого відбування покарання у виді обмеження волі, діючи умисно та протиправно, самовiльно залишив мiсце обмеження волі, а саме робоче місце біля будинку №242 по вул.Шевченка в м.Запоріжжі та зник у невідомому напрямку, не попередивши уповноважених осіб Дружелюбівського виправного центру з питань виконання покарань, тим самим самовільно залишив місце обмеження волі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.390 КК, як самовільне залишення місця обмеження волі особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року остаточно визначено покарання у виді 1 року 5 днів обмеження волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок в частині призначеного покарання змінити та на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК. В разі неможливості застосувати ст.75 КК та усунути недоліки під час апеляційного розгляду просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що суд належним чином не мотивував у вироку неможливість звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК. Крім того, він частково визнав свою вину, проте суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.349 КПК та не дослідив докази, не врахувавши при цьому його покази. Суд не прийняв до уваги в якості пом`якшуючої покарання обставини його щире каяття, а також його психологічний стан на момент вчинення кримінального правопорушення. Також суд безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про розгляд справи в його безпосередній присутності.

Обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом надіслання відповідного повідомлення як на адресу виправного центру, де він утримувався на час ухвалення щодо нього оскаржуваного вироку, так і на адресу проживання обвинуваченого, зазначену в матеріалах провадження. Проте на адресу апеляційного суду було повернуто поштовий конверт, надісланий на адресу обвинуваченого ОСОБА_8 , з поміткою «адресат відсутній», а з виправного центру ОСОБА_8 був звільнений.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці доходив висновку, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Між тим, обвинувачений ОСОБА_8 , подавши апеляційну скаргу та, будучи звільненим із виправного центру, не повідомив апеляційному суду фактичне та дійсне місце його теперішнього проживання. А тому з огляду на те, що участь обвинуваченого в апеляційному розгляді в даному випадку не є обов`язковою, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища; в апеляційній скарзі не ставиться питання про недоведеність винуватості обвинуваченого у пред`явленому йому звинуваченні, в ній не йдеться також про необхідність в повторному чи додатковому дослідженні доказів у справі, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги обвинуваченого за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вимагав на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про його особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи обвинуваченого не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до нетяжких злочинів. Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину. Разом з тим, обвинувачений офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Злочин у даній справі обвинувачений вчинив не відбувши покарання, призначене йому попереднім вироком.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_8 в минулому двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак обвинувачений не виконав умов випробування та не виправдав довіри, у зв`язку з чим таке звільнення від відбування покарання було скасоване та ОСОБА_8 було направлено для відбування покарання. Отже таке звільнення не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

З огляду на зазначені обставини висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без призначення йому покарання, яке належить відбувати реально, є обґрунтованим.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції обґрунтовано не визнав в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття. При цьому суд правильно виходив з того, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження. Проте матеріали провадження не містять у собі таких даних.

Відтак правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК в апеляційній скарзі не наведено.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду провадження не застосував положення ч.3 ст.349 КПК, а дослідив зібрані у справі докази в повному обсязі, надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст.94 КПК.

Не є прийнятними і доводи скарги обвинуваченого про порушення його права через розгляд справи в режимі відеоконференції, а не за його безпосередньої участі в судовому засіданні, оскільки відповідно до ч.2 ст.336 КПК суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану. При цьому обвинуваченому у відповідності до ч.3 ст.336 КПК судом було забезпечено можливість чути та бачити хід судового провадження, ставити запитання і отримувати відповіді та реалізувати інші надані йому процесуальні права.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4