Категорія:ч.1 ст.190, ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року щодо ОСОБА_10 , яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Горохів, Волинської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, одружений, на утриманні перебуває неповнолітня дитина донька ОСОБА_11 , 2007 року народження, працює на посаді лікаря оторіноларинголога КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади консультативно-діагностичного центру", член медичної комісії з питань призову юнаків на строкову службу до лав ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвалід 2 групи, ліквідатор аварії на ЧАЕС, раніше несудимий,
визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину), передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та виправданий, за недоведеністю у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_10 у вигляді особистого зобов`язання скасовано.
Вироком суду вирішено долю речових доказів.

В С Т А Н О В И В
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
Відповідно до наказу Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу передбачено створення військово-лікарських комісій для проведення військово-лікарських експертиз, основним завданням якої є добір громадян України, придатних за станом здоров`я до військової служби, для укомплектування Збройних Сил України, визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби.
Відповідно до Глави І Розділу 2 п. 2.6., п. 2.6.1., п. 2.6.2. вищевказаного Наказу Міністра оборони України до складу позаштатних постійно діючих військово-лікарських комісій в обов`язковому порядку призначається лікар - отоларинголог.
Згідно Розпорядження Луцького міського голови № 488 від 22 грудня 2014 року "Про позаштатну військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_4 " утворена "позаштатна військово-лікарська комісія ІНФОРМАЦІЯ_4 ", яка зобов`язана здійснювати медичне обстеження військовозобов`язаних, які призиваються на військову службу по мобілізації відповідно до розпорядження Луцького міського голови № 2 від 12 січня 2015 року.
Крім цього, згідно наказу № 4 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09 січня 2015 року "Про створення позаштатної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 " створений склад вказаної комісії, до якої входив лікар - отоларинголог ОСОБА_10 , який відповідно до Наказу комунального центру "Луцького центру первинної медико-санітарної допомоги № 3" № 99-од від 20 січня 2015 року відряджений на позаштатну військово-лікарську комісію.
У подальшому, згідно розпорядження міського голови № 70 від 03 березня 2015 року "Про позаштатну військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_4 на 2015 рік" наказу начальника управління охорони здоров`я Луцької міської ради № 19/17-3 від 04 березня 2015 року та наказу № 117-од від 10 березня 2015 року головного лікаря КЗ "Луцький центр медико-санітарної допомоги № 3" затверджено склад позаштатної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 на 2015 рік, до складу якої включено лікаря - отоларинголога комунального закладу " ІНФОРМАЦІЯ_5 " ОСОБА_10 .
Так, згідно Глави ІІ Розділу 1 п. 11 Наказу Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року до обов`язків членів військово-лікарської комісії входить проведення медичного огляду, який включає в себе вивчення та оцінка стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, вирішення інших питань передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).
Відповідно до облікової картки ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянин ОСОБА_12 06 лютого 2002 року поставлений на військовий облік.
В жовтні 2015 року відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", Наказу Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року та на виконання вимог мобілізаційної директиви Начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 29 грудня 2014 року № 01462, мобілізаційної директиви командувача оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_7 " від 29 грудня 2014 року № 031-М, доручення голови обласної державної адміністрації від 30 грудня 2014 року з метою якісного комплектування Збройних Сил України військовозобов`язаними запасом за станом здоров`я під час призову до Збройних Сил України, військовозобов`язаний ОСОБА_12 отримав повістку на 07 жовтня 2015 року на проходження військово-лікарської комісії, за адресою: АДРЕСА_2 щодо визначення його ступеня придатності до військової служби у позаштатній військово-лікарській комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 .
22 жовтня 2015 року у ОСОБА_10 , як члена позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час проходження військово-лікарської комісії виник умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_12 .
Зокрема, перебуваючи в приміщенні комунального центру "Луцького центру первинної медико-санітарної допомоги № 3", за адресою: вул. Стефаника, 3а, м. Луцьк, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_12 неправдиві відомості про те, що вирішення питання про визнання ОСОБА_12 тимчасово не придатним до військової служби за станом здоров`я, терміном на 2 місяці, можливе лише за умови надання неправомірної вигоди йому в сумі 100 доларів США, оскільки ОСОБА_10 являвся членом вищевказаної військово-лікарської комісії і може повпливати на прийняття необхідного рішення членами вищевказаної комісії, при цьому реального наміру щодо впливу на членів комісії не мав та усвідомлював, що гроші будуть ним протиправно обернені у свою користь.
Таким чином, ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливим мотивом, переслідуючи мету заволодіння грошовими коштами ОСОБА_12 , повідомив останньому завідомо неправдиві відомості щодо можливого вирішення питання про визнання ОСОБА_12 тимчасово не придатним до військової служби за станом здоров`я, шляхом надання йому неправомірної вигоди, чим ввів останнього в оману.
У подальшому, ОСОБА_10 , отримавши обіцянку ОСОБА_12 про надання йому грошових коштів в сумі 100 доларів США, як лікар - отоларинголог та член позаштатної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 , знав про дійсну наявність в ОСОБА_12 травми носа та вписав в карті № НОМЕР_1 обстеження та медичного огляду останнього діагноз, щодо наявності в нього травми носа, оскільки згідно ст. 75 п. в Додатку 1 "Положення про військову-лікарську експертизу в Збройних Силах України", наявність отриманої травми носа у військовозобов`язаного являється підставою для визнання його непридатності до військової служби у мирний час та обмеженої придатності до військової служби у воєнний час.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , зловживаючи довірою до себе, як до члена військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 , діючи з корисливим мотивом, умисно, під час чергової зустрічі, 05 листопада 2015 року о 10 год. 50 хв. в м. Луцьку, в своєму службовому кабінеті, що знаходиться на першому поверсі комунального центру " ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: м. Луцьк, вул. Стефаника, 3а, отримав від ОСОБА_12 , який не будучи обізнаним про злочинні наміри останнього, спрямовані на заволодіння його майном шляхом обману, будучи стійко переконаним про реальну можливість впливу ОСОБА_10 на прийняття рішення про визнання його непридатним до військової служби грошові кошти в сумі 100 доларів США, що згідно курсу Національного банку України еквівалентно 2 314 грн.
У свою чергу, ОСОБА_10 , не маючи наміру впливати на прийняття рішення членами військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання ОСОБА_12 непридатним до військової служби та усвідомлюючи, що такі кошти будуть ним обернені у свою користь, у такий спосіб умисно незаконно заволодів ними.
Вищевказані умисні дії ОСОБА_10 , в судовому засіданні, після зміни прокурором обвинувачення із ч. 1 ст. 368 КК України кваліфіковано, як вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, які виразились у заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство).
Крім того, ОСОБА_10 , обвинувачується в тому, що 05 листопада 2015 року о 10 год. 50 хв. в м. Луцьку, продовжуючи свої злочинні дії, стійко направленні на підбурення ОСОБА_12 до надання неправомірної вигоди, перебуваючи на вулиці біля центрального входу до комунального центру "Луцький центр первинної медико санітарної допомоги № 3", за адресою: м. Луцьк, вул. Стефаника, 3а, діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи злочинність своїх дій та їх правові наслідки, схиляв ОСОБА_12 до передачі йому грошових коштів в сумі 500 доларів США для подальшого їх надання в якості неправомірної вигоди голові позаштатної військо-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 , за вирішення питання, щодо його остаточного визнання непридатним до військової служби.
У подальшому, ОСОБА_12 , з метою переконатися щодо озвученої йому суми неправомірної вигоди, перепитав у ОСОБА_10 , чи дійсно він правильно зрозумів, що сума неправомірної вигоди, яку необхідно буде надати, складатиме 500 доларів США, на що отримав від останнього ствердну відповідь.
Досудовим розслідуванням та в судовому засіданні прокурором зазначені умисні дії ОСОБА_10 кваліфіковано, як вчинення підбурювання шляхом умовлянь до давання неправомірної вигоди за вчинення чи не вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, тобто кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.
Не погоджуючись із вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій вказує на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання обвинуваченого. Вважає висновки суду щодо наявності провокації злочину передчасними, а висновки суду у цій частині, суперечливими. Зазначає, що про готування до вчинення злочину правоохоронним органам стало відомо від незацікавленої особи ОСОБА_12 , якого було залучено до співробітництва після того, як ОСОБА_10 проявив ініціативу та запитав про розмір грошових коштів, які взяв у руки та поклав в карман. Будь-яких інших дій правоохоронні органи та залучений ОСОБА_12 , які б спонукали ОСОБА_10 до вчинення злочину, не здійснювали. Вказані обставини свідчать про відсутність провокації та допустимої поведінки правоохоронних органів, які фактично приєднались до документування злочинної діяльності обвинуваченого. Не взявши до уваги запис розмови на диктофон, суд свого рішення у цій його частині не мотивував. Також не погоджується із висновком суду про відсутність законних підстав для використання грошей, наданих ОСОБА_12 в ході проведення слідчих дій. Відтак, вважає, що судом не взято до уваги доказів, які могли б істотно вплинути на його рішення у справі та не наведено мотивів їх неврахування, а незастосування щодо обвинуваченого вимог ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 369 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та призначити йому покарання за: ч. 1 ст. 190 КК України у виді 2 років обмеження волі; ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_10 остаточне до відбуття покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, виправданого та його захисника, які кожен окремо, відносно її задоволення заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, апеляційний суд доходить такого висновку.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, вищезазначених вимог закону дотримався.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд зробив ґрунтовний аналіз доказів, перевіривши їх у відповідності до положень ст. ст. 85, 86, 87, 94 КПК України, належним чином оцінивши з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Судом першої інстанції дана належна правова оцінка як показанням обвинуваченого, свідків, так і іншим доказам по справі, які обґрунтовано визнані недопустимими та такими, що здобуті із порушенням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, у тому числі, унаслідок вчинення провокації.
Першочергово судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину) не визнав та категорично заперечив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_12 та підбурювання шляхом умовлянь голови та членів медичної комісії до дачі неправомірної вигоди за вчинення чи не вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їм влади чи службового становища.

Тоді як за приписами ст.ст. 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.
Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ВС від 4 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20 (провадження № 51-1353кмо21).
Тоді як за змістом ст.ст. 36, 37, 110 КПК України рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні та в разі необхідності групи прокурорів, що здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно ухвалюватись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова повинна відповідати передбаченим КПК України вимогам до процесуального рішення у формі постанови, зокрема бути підписаною службовою особою, яка її ухвалила.
Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі № 754/7061/15 (провадження № 51-4584кмо18).
В ході досліджених судом реєстру матеріалів досудового розслідування, а також самого кримінального провадження № 0000412, установлена відсутність постанов про визначення слідчого чи групи слідчих, а також прокурора чи групи прокурорів для здійснення досудового розслідування, не надано таких стороною обвинувачення і у апеляційному суді, натомість представлено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 12 серпня 2016 року, де вказано групу слідчих, який беззаперечно таких постанов не замінює. Відтак, висновок суду, що досудове розслідування даного кримінального провадження, а відповідно і нагляд за ним (процесуальне керівництво), у цьому конкретному випадку, здійснювались у невизначений законом спосіб, а тому усі зібрані докази у кримінальному провадженні є недопустимими, цілком законний та обгрунтований.
Погоджується апеляційний суд і з оцінкою запису розмови на диктофон, зробленого ОСОБА_12 до початку досудового розслідування, тобто до внесення відомостей в ЄРДР, який первинно перебував в статусі свідка, а у подальшому визнаний потерпілим, з огляду на таке.
Згідно із рішенням Конституційного Суду (далі-КС) від 20 жовтня 2011 року обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених законом № 2135-XII, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. КС у цьому рішенні зазначив, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у ч. 1 ст. 5 закону №2135-XII; відповідно до ч. 2 вказаної статті проведення такої діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у ч. 1 цієї статті, заборонено.
КС виходив з того, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні.
За змістом цього рішення при оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього та подані в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 66 КПК 1960 року, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних.
Подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно із ч. 2 ст. 66 КПК 1960 року речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених у Конституції, зокрема, внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Установлено, що свідок ОСОБА_12 прийшов на зустріч, завчасно взявши із собою диктофон, для здійснення аудіозапису своєї розмови із обвинуваченим, яка відбулась 22 жовтня 2015 року між першим та членом позаштатної постійної діючої військово-лікарської комісії ЛОМВК ОСОБА_10 , з метою подальшого його викриття у скоєнні злочину, у тому числі, за допомогою зробленого запису на диктофон. Тобто, записуючи дану розмову, за власною ініціативою, здійснював оперативно-розшукову діяльність, що прямо заборонено законом. Ураховуючи, що ініціативні дії свідка щодо фіксування розмови на диктофон здійснено без попереднього дозволу суду, доводи сторони захисту, що такими діями були порушені права обвинуваченого, є слушними.
Тоді як сам факт штучного обтяження злочину, тобто первинне внесення відомостей до ЄРДР за вчинення тяжкого злочину, який, у подальшому, було перекваліфіковано на нетяжкий, а в суді-на кримінальний проступок, з метою отримання дозволів апеляційного суду на проведення негласних слідчих (розшукових) дій та проведення контролю за вчиненням злочину, також був правильно оцінений судом як порушення порядку збирання доказів, що і є наслідком недопустимості їх використання судом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначав, що коли сторона захисту висуває версію провокації, необхідно встановити чи був би злочин вчинений без втручання органів влади. Підбурювання стається, коли відповідні агенти - співробітники сил правопорядку або особи, що діють за їхніми інструкціями, не обмежуються лише розслідуванням злочинної діяльності у переважно пасивній манері, а справляють такий вплив на особу, що спонукає її до вчинення злочину, який інакше не був би вчинений, з метою уможливити викриття злочину, отримання доказів і пред`явлення обвинувачення.
Визначаючи, чи було розслідування «переважно пасивним», необхідно також дослідити причини, які стали підставою негласної операції та поведінку органів влади при її проведенні.
Перш за все, має бути встановлено, чи існувала об`єктивна підозра, що особа займається злочинною діяльністю або схильна до вчинення злочину. Будь-яка попередня інформація про наявний злочинний намір має давати можливість її перевірити, і органи влади мають бути здатні у будь-який час довести, що вони мали достатні підстави для проведення негласної операції.
Європейський суд з прав людини також підкреслював необхідність чіткої процедури санкціонування таких заходів розслідування, а також належного контролю над їх здійсненням.
Установлено, що у цьому конкретному випадку, проведення негласних слідчих (розшукових) дій здійснювалось з метою отримання доказів у кримінальному провадженні способом використання моделі стимулювання протиправної поведінки обвинуваченого, який раніше будь-яких кримінально-протиправних дій, не вчиняв.
Тоді як ініціатором усіх зустрічей був ОСОБА_12 , який діяв під контролем працівників УСБУ у Волинській області. Протилежних фактів стороною обвинувачення суду надано не було.
Загальний зміст розмов ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , не містить зафіксованих висловлювань про неправомірну вигоду чи передачу коштів для цього, а також будь-яким чином мету обвинуваченого вчинити шахрайство. Не вилучено також грошових коштів в сумі 100 доларів США, які за версією обвинувачення перший передав ОСОБА_14 .
Судом установлено, що на час інкримінованих ОСОБА_15 дій щодо ОСОБА_12 призов по мобілізації не проводився, останній на військову службу не призивався, а також не мав на меті поступити на військову службу за контрактом.
Сукупність наведеного, на думку апеляційного суду, підтверджує провокативний характер дій ОСОБА_12 , з метою дискредитації ОСОБА_10 та притягнення його до кримінальної відповідальності.
Тоді як доводи прокурора щодо законності походження та передачі коштів в розмірі 100 доларів США, з урахуванням повного заперечення обвинуваченим вчинення інкримінованих йому протиправних дій, визнання доказів у даному кримінальному провадженні через одержання їх неуповноваженими на це законом особами та під неналежним процесуальним керівництвом недопустимими, а також установлення судом провокативного характеру дій потерпілого ОСОБА_12 , правильність висновків суду не спростовують.

За результатами розгляду матеріалів кримінального провадження, вказавши на очевидні порушення процедури отримання доказів, суд правильно визнав вказані докази недопустимими та відповідно недостатніми для підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, виправдавши його,а тому підстави для задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року щодо ОСОБА_10 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: