ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5643/21
провадження № 1-кп/753/626/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0004966 від 02.12.2020, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Холмськ

Сахалінської області, Росія, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , та який проживає

за адресою: АДРЕСА_2 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

сторони кримінального провадження:
прокурори ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представник потерпілої ОСОБА_8 ,

потерпіла ОСОБА_9 ,

захисник ОСОБА_10 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним
ОСОБА_5 25.11.2020, приблизно о 20 год. 05 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Колекторна, проїзною частиною вул. Центральна у м. Києві, в напрямку пр-т М. Бажана, поблизу буд. № 74, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину зліва-направо по ходу руху автомобіля, не прийняв міри до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, не надав перевагу в русі пішоходу, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на вказану особу, тим самим водій ОСОБА_5 допустив порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР).

Порушення вказаних вимог ПДР з боку водія ОСОБА_5 виразились у тому, що він керуючи технічно справним автомобілем марки «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Колекторна, по проїзній частині вул. Центральна у м. Києві, в напрямку пр-ту М. Бажана, поблизу буд. № 74, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину зліва-направо по ходу руху автомобіля, не прийняв міри до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, не надав перевагу в русі пішоходу, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на вказану особу.

Порушення ПДР водієм ОСОБА_5 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які виразились у вигляді закритої травми правої гомілки: багатоуламкового перелому суглобової поверхні на рівні міжвиросткового підвищення правої великогомілкової кістки, а також перелому латерального надвиростка правої великогомілкової кістки (зі зміщенням уламків по типу імпресії мінімально дорзально).

Таким чином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

ІІ. Позиції сторін у провадженні
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК винуватим, призначивши останньому покарання у виді арешту на строк п`ять місяців за відсутності обставин, які пом`якшують покарання, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, та вирішити питання щодо процесуальних витрат.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник просили суд про визнання ОСОБА_5 винним у вчиненому кримінальному правопорушенні, й про призначення останньому покарання із ізоляцією від суспільства не наполягали, втім із максимально передбаченим строком на позбавлення права керувати транспортними засобами, наголошуючи на його небезпеці для суспільства. Щодо цивільного позову, то просили суд про його повне задоволення, просили суд зважити на поведінку обвинуваченого, який як під час досудового розслідування, так і судового розгляду, не бажав віднайти жодного шляху примирення, не вчинив жодної спроби допомогти потерпілій, від обвинуваченого грошові кошти ніколи не вимагали, але не змогли від нього отримати навіть розуміння тієї ситуації та тих наслідків, які настали для потерпілої від його протиправних дій. Також просили врахувати, що думку обвинувачений під час судового розгляду змінював, то визнавав вину частково, то визнавав, що винен, але вважають, що це не може бути щирим каяттям у будь-якому випадку.

Захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , у судових дебатах вказав, що дотримується узгодженої позиції із підзахисним, тому зазначив, що обвинувачений вину визнав, цивільний позов визнав, його часткове визнання вини кодексом не передбачено, що слід розуміти як повне визнання вини, хоча додав, що вина недоведена. Щодо обставин, які пом`якшують покарання, то вказав, що вони наявні, це хронічне захворювання та похилий вік. Щодо покарання, то вказав, що штраф обвинувачений все одно не сплатить й вирок залишиться невиконаним, проти призначення арешту заперечив, й просив про призначення покарання у виді обмеження волі на строк один рік із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК. Проти цивільного позову заперечив, оскільки розмір витрат на правничу допомогу вважає завищеним, при визначенні розміру завданих злочином моральної шкоди поставив під сумнів проведену психологічну експертизу, й загалом наголосив на тому, що цивільний позов слід залишити без розгляду, оскільки позов у тому числі не пред`явлено до страхової компанії обвинуваченого. Вказав також, що обвинувачений потребує автомобіля, щоб їздити до лікарні, тому просив про застосування положень ст. 69 КК й не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обвинувачений ОСОБА_5 під час його допиту винним себе за ч. 1 ст. 286 КК визнав частково, не заперечив, що наїхав на пішохода, але вказав, що потерпіла теж мала дивитись чи не їдуть дорогою автомобілі. Щодо цивільного позову, то вказав, що не заперечує проти його часткового задоволення, втім відмовився зазначати у якому саме розмірі він позов не заперечує щодо розміру матеріальної та моральної шкоди, й витрат на правничу допомогу.

У судових дебатах вибачився перед потерпілою, вину визнав, цивільний позов визнав в межах доведеного, просив про призначення покарання у виді обмеження волі із звільненням від його відбування з випробуванням, та просив не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки має їздити до лікарні.

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин
Законодавець не вимагає від суду викладати докази у певній послідовності, тому вони будуть проаналізовані майже у тому порядку, як були досліджені під час судового розгляду.

3.1 Стороною обвинувачення були надані суду на підтвердження обставин висунутого обвинувачення наступні письмові докази:
1. витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження за № 0004966 від 02.12.2020 на підставі повідомлення посадової особи про вчинення ОСОБА_5 25.11.2020 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК;

2. рапорт працівника поліції ОСОБА_11 від 25.11.2020 щодо виявленої ним події ДТП під час патрулювання вул. Центральної у м. Києві, за участі водія ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_9 ; рапорт працівника поліції ОСОБА_12 від 25.11.2020 про уточнення інформації, отриманої за викликом на спецлінію «102», зокрема вказаний представником органу охорони здоров`я діагноз потерпілої ОСОБА_9 , та рапорт слідчого СВ Дарницького УП ОСОБА_13 від 01.12.2020 щодо підтвердження отримання потерпілою тілесних ушкоджень у вигляді перелому великогомілкової кістки та інформування про наявний склад кримінального правопорушення;

3. протокол огляду місця ДТП від 25.11.2020 із схемою, складений слідчим за участі водія ОСОБА_5 та понятих, які зауважень та доповнень до цієї слідчої дії не мали. За змістом цього протоколу вбачається, що ДТП відбулось на нерегульованому пішохідному переході, на горизонтальній ділянці дороги, на асфальтобетонному, чистому й сухому покритті, не виявлено нерівностей та пошкоджень дорожнього покриття, у темну пору доби при працюючому міському електроосвітленні, загальна та конкретна видимість з робочого місця водія з увімкненим ближнім світлом фар становить 60 метрів, з увімкненим дальнім світлом фар 100 метрів. Також у п. 19 вказано про відсутність слідів шин на проїзній частині;

4. доручення начальника слідчого відділення про проведення слідчим досудового розслідування від 02.12.2020;

5. повідомлення слідчого прокурора Дарницького району м. Києва про початок досудового розслідування від 02.12.2020;

6. постанова про створення групи слідчих від 02.12.2020 ( ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (старший групи);

7. постанова про призначення групи прокурорів Київської місцевої прокуратури № 2 у кримінальному провадженні від 02.12.2020 (старший групи ОСОБА_6 );

8. постанова про призначення групи прокурорів Дарницької окружної прокуратури м. Києва (старший групи ОСОБА_6 );

9. ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2020, якою задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на тимчасовий доступ до медичної документації ОСОБА_9 із можливістю її вилучення, що не була виконана, та ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2020, якою задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на тимчасовий доступ до медичної документації ОСОБА_9 із можливістю її вилучення. Строк дії цієї ухвали визначено в один місяць з дня її постановлення;

10. протокол тимчасового доступу до речей і документів від 22.01.2021 із описом;

11. протокол слідчого експерименту від 08.12.2020 із схемою до нього;

12. постанова слідчого про призначення судової інженерно-транспортної експертизи (дослідження обставин і механізму ДТП) від 16.12.2020;

13. висновок експерта від 18.01.2021 № СЕ-19/111-20/62123-ІТ із довідкою про розмір витрат на її проведення;

14. підтвердження щодо виклику «швидкої медичної допомоги» для потерпілої ОСОБА_9 25.11.2020 о 20:05 та карта виїзду швидкої медичної допомоги цієї ж дати за № 1644;

15. заява представника потерпілої слідчому про надання медичної документації ОСОБА_9 для проведення судово-медичної експертизи від 28.01.2021, із копією паспорта останньої;

16. постанова слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 29.01.2021;

17. висновок експерта від 02.03.2021 № 042-105-2021;

18. постанова слідчого від 02.12.2021 про визнання речового доказу у провадженні автомобіля ОСОБА_5 , що переданий останньому на зберігання;

19. матеріали, що характеризують особу обвинуваченого: копія паспорта, довідки про те, що не перебуває під наглядом лікарів нарколога та психіатра, копії посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, висновок від 25.11.2020 про не встановлення стану сп`яніння у водія ОСОБА_5 25.11.2020.

3.2 Допити потерпілої, свідків та обвинуваченого
3.2.1 Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надала суду показання про те, що у день події поверталась додому, підійшла до пішохідного переходу, автобус її пропустив й вона почала переходити, коли дійшла вже до середини дороги, то потрапила під колеса авто ОСОБА_5 . За автомобілем ОСОБА_5 саме у цей час їхала поліція, які й допомогли їй вибратись з-під авто. Надалі її забрала швидка медична допомога, де їй зробили знімок, повідомили, що це лише забій й відпустили додому. На наступний день вона вже не змогла стати на ногу, не могла ходити, поїхала до лікарні «Оксфорд медікал», де зробили знімки й повідомили, що має перелом. Через 3 дні після ДТП перенесла операцію, 17 днів перебувала на стаціонарному лікуванні. Наразі має тромбоз. Під час досудового розслідування обвинувачений телефонував один раз й запитував, яка потрібна сума, але будь-яких пропозицій від нього про відшкодування шкоди не було. Протягом 3 місяців пересувалась на милицях, не могла працювати, повернулась до роботи лише 13 квітня, зараз ходить на реабілітацію, потребує проведення ще однієї операції з видалення пластини. Реабілітується тривалий час і для неї це справжня трагедія.

Відповідаючи на питання учасників кримінального провадження, доповнила, що видимість у день події була нормальною, дорогу було освітлено ліхтарями, не звертала увагу на водія, після наїзду він у неї питав як вона себе почуває. Переходила проїзну частину зліва на право по відношенню до місця водія. Переходила дорогу спокійним ритмом. Її пропустив автобус, пройшла вже половину дороги перед наїздом на неї автомобілем. Перед автомобілем ОСОБА_5 інших транспортних засобів не було, але за ним їхала поліція. Швидкість автомобіля ОСОБА_5 була біля 3040 км/год, дорога складається з двох смуг руху, однією з них рух здійснюється у зустрічному напрямку. Вона здійснює 4 види підприємницької діяльності: кур`єрські послуги, бухгалтерські послуги, здача приміщення в оренду тощо, на момент ДТП в оренду житло не здавала. Швидка медична допомога коли зробили перший знімок не встановили перелому, надавши рекомендаційний лист для подальшого лікування. Наразі продовжує лікування, реабілітацію, на праву ногу досі стати не може, потребує подальшого оперативного втручання.

3.2.2 Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надав суду показання про те, що він працює в управлінні патрульної поліції, у день події був на чергуванні, це був вечір, перед ним їхав автомобіль, який на його очах збив жінку, яка переходила дорогу. Той водій проїхав декілька метрів і зупинився, різкого гальмування не було. Водій тоді повідомив, що його засліпив зустрічний транспорт.

Відповідаючи на питання учасників судового розгляду додав, що вулиця Центральна вся освітлена, ліхтарі були увімкнені. У водія був шок, коли він вийшов з авто, то спочатку подивився на своє авто, а потім підійшов до потерпілої. Рух автомобіля був не швидким, приблизно 4060 км/год, дорожня розмітка переходу була. Водій був у шоці, казав, що його засліпило. Свідок був пасажиром у службовому авто, за кермом колега. Відстань між їх службовим автомобілем та автомобілем, що рухався попереду була приблизно 1020 метрів, рухались у загальному потоці автомобілів, були і автомобілі, що рухались на зустріч.

3.2.3 Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , надав суду показання про те, що у день події він заступив на нічне чергування, рухались на т. зв. «Садах» у сторону станції метро «Славутич», на службовому автомобілі, перед ними їхав автомобіль «Honda», доїжджали до магазину, де був пішохідний перехід, територія там добре освітлена. Побачив жінку, яка переходила дорогу, від удару вона відлетіла, а водій її чи не пропустив чи відволікся скоріш за все. Викликали швидку медичну допомогу і слідчо-оперативну групу, всі залишились на місці.

Відповідаючи на питання учасників судового розгляду, додав, що у той момент не було зустрічного транспорту; він не бачив, як загорались стоп-сигнали у автомобіля, що рухався попереду них, і його це дуже здивувало. Між їхніми автомобілями до ДТП була відстань приблизно 10 метрів, вони на службовому авто рухались із швидкістю 4050 км/год, після наїзду на пішохода відстань між авто була біля 1 метра. Перед наїздом на пішохода автомобіль, що рухався перед ними швидкість не зменшував.

3.2.4 Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 надав суду такі показання, що у день події він їхав вул. Центральною, у сторону станції метро «Славутич», було темно, автомобілі рухались в обидві сторони зі швидкістю 3040 км/год. На пішохідному переході він здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 . Пояснив, що це відбулось тому, що у потоці автомобілів, у тому числі зустрічного транспорту, йому заважало світло фар. Потім раптово на пішохідному переході з`явилась фігура, почав гальмувати, але цього було недостатньо, вже неможливо і зіткненню запобігти не вдалося, було темно, потерпіла була у темному одязі, на одязі не було елементів, які б виділяли її б в темряві. Вказав, що як водій, то мав врахувати всі можливі ситуації, це його вина, але з іншої сторони він був поставлений у ситуацію, коли у нього не було можливості відреагувати, пішохід також зобов`язана дивитись і впевнитись, що немає небезпеки. Вважає, що це не лише його вина, просив врахувати його вік, стан здоров`я, не карати суворо, не позбавляти права керувати транспортними засобами, бо для нього це життєво необхідно, бо має за станом здоров`я їздити до лікарні.

Відповідаючи на питання учасників судового розгляду, додав, що дощу у день події не було, можливо було волого; ліхтарі горіли; у той момент, коли пішохід вийшла з потоку зустрічних автомобілів, він її побачив, загальмував, але спрацювала система ABS, яка не залишає слідів гальмування. До потерпілої не торкався, знав, що в таких ситуаціях краще не лізти. Після ДТП потерпіла викликала швидку, підійшли два поліцейських, службовий автомобіль яких він не бачив як рухався за ним, для нього це було несподівано. З потерпілою зв`язувався по телефону, йому було не зрозуміло яку надавати їй допомогу. Після того як розпочався судовий розгляд потерпілою стороною було запропоновано йому відшкодувати шкоду, але коли побачив значну суму біля 300 000 грн, то його це зупинило. Під час ДТП на спідометр не дивився, швидкість була приблизно 30 км/год, цією дорогою їздить щодня, знає її. Коли його сліпив фарами зустрічний транспорт, то він як водій вважає, що не зобов`язаний був вживати якихось заходів; натиснув на гальма, коли вже побачив потерпілу. Вину визнав частково, вказавши, що з цих підстав частково визнає й цивільний позов, але не зміг вказати у якому саме розмірі визнає позов.

3.3 Мотиви суду щодо доведеності вини обвинуваченого
3.3.1 Вказані у п. 3.1 письмові докази були оголошені прокурором під час судового розгляду та досліджені судом, під час чого сторонам була надана можливість висловлювати заперечення на ці докази, брати участь у допитах потерпілої, свідків, обвинуваченого тощо.

Суд приймає вказані докази на підтвердження встановлених судом обставин, оскільки письмові докази, а саме: витяг з ЄРДР, протокол огляду місця ДТП, доручення та повідомлення про проведення досудового розслідування, постанови про визначення групи слідчих та групи прокурорів, ухвала слідчого судді щодо дозволу на тимчасовий доступ, протокол тимчасового доступу до речей і документів, постанови слідчого про призначення експертиз від 16.12.2020 та 29.01.2021 тощо.

Вказані докази свідчать на загал про дотримання вимог процесуального закону як щодо підстав розпочати досудове розслідування, так і дотримання вимог законності щодо його проведення.

З аналогічних підстав суд приймає як належні й допустимі докази на підтвердження обставин вчиненого правопорушення протокол слідчого експерименту із схемою, висновок експерта від 18.01.2021, підтвердження щодо виклику «швидкої медичної допомоги» та карта виїзду, висновок експерта від 29.01.2021 тощо.

Відповідно суд вважає належними й допустимими доказами постанови при визнання автомобіля речовим доказом у провадженні.

Також слід вказати, що відповідно до висновку експерта від 18.01.2021 № СЕ-19/111-20/62123-ІТ, судовий експерт дійшов таких висновків, що у заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_5 мав керуватися вимогами пунктів 12.2, 18.1 ПДР (п. 1); у цій дорожній ситуації водій ОСОБА_5 з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом застосування екстреного гальмування, тобто мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР (п. 2); у цій дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР (п. 3); причиною виникнення цієї дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія ОСОБА_5 вимогам п. 18.1 ПДР (п. 6).

За висновком експерта від 29.01.2021 № 042-105-2021 встановлено, що під час первинно відомого звернення 25.11.2020, о 21 год. 05 хв. (під час огляду лікарем/лікарями Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги), з урахуванням даних, які віддзеркалюють послідуюче звернення ОСОБА_9 по медичну допомогу (у тому числі, проведених інструментальних досліджень та оперативного втручання) у неї було виявлено таке тілесне ушкодження: закрита травма правої гомілки багатоуламковий перелом суглобової поверхні на рівні міжвиросткового підвищення правої великогомілкової кістки, а також перелом латерального надвиростка правої великогомілкової кістки (зі зміщенням уламків по типу імпресії мінімально дорзально). На поточному етапі, через відсутність іншої медичної документації (у якій можуть бути або мають бути відображені дані динамічного спостереження після подій 25.11.2020), є підстави піддати судово-медичній оцінці наявне тілесне ушкодження лише за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Виходячи з того, що у звичайному клінічному перебігу, відновлення порушеної анатомічної цілісності травмованих кісток (по місцю утворення наявних переломів) та початок відновлення порушеної функції травмованої кінцівки (по місцю утворення виявлених переломів) у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк понад 21 добу. Вказані строки віддзеркалюють тривалість розладу здоров`я, як загальновизначеного судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості, а тому виявлене тілесне ушкодження відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості відповідно до пп. 1.5.2, 2.2.1/в та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6, погоджених з МВС України, ГПУ, ВСУ, СБУ.

Виявлене тілесне ушкодження утворилося до 21 години 05 хвилин 25.11.2020, у тому числі у строк, вказаний у описовій частині постанови слідчого, тобто 25.11.2020.

Локалізація наявного тілесного ушкодження, окремі морфологічні складові та відомі обставини події, дають підстави вважати, що наявне тілесне ушкодження могло утворитися внаслідок автомобільної травми зіткнення автомобіля (який рухався) під час його зіткнення з пішоходом, який у момент первинного контакту перебував у вертикальному або наближеному до нього положенні.

Щодо показань потерпілої, то суд приймає їх до уваги, які у свою чергу деталізують рух пішохода, момент наїзду та наслідків, що настали. Вказані показання узгоджуються із показаннями свідків, що були безпосередніми очевидцями події, та письмовими матеріалами, зокрема наведеним вище висновками експертиз.

Немає підстав у суду критично поставитись й до показань свідків, які надали суду повні показання, відповіли на питання учасників судового розгляду під час їх допиту, вказали на поведінку водія до моменту наїзду на пішохода, що рухалась пішохідним переходом, який швидкість перед цим не зменшував, стоп-сигнали у останнього не загорілись, що очевидно підтверджує те, що обвинувачений за дорожньою обстановкою не слідкував. З цих показань судом також було встановлено, що пішохід, коли розпочала рух була у полі їх зору, її пропускав зустрічний транспорт, отже не могла з`явитися неочікувано перед водієм, як про це стверджував обвинувачений.

У своїх показаннях обвинувачений вказав як відбулась ДТП за його участі, втім твердження про непомітність потерпілої для нього та її неуважність суд розцінює як намагання применшити свою винуватість.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття цього процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у висунутому йому обвинуваченні доведена повністю, й у суду не залишається сумніву у тому, що ОСОБА_5 з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом застосування екстреного гальмування, тобто мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР.

Поряд з цим між наслідками, що настали у вигляді цієї ДТП із спричиненням потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості існує причинний зв`язок із невиконанням водієм ОСОБА_5 вимог п. 18.1 ПДР.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин, за яких відбулось порушення ОСОБА_5 правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесне ушкодження середньої тяжкості.

3.3.2 Щодо заперечень на письмові докази
Адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій для задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Під час дослідження письмових матеріалів провадження, що визнані доказами, захисник наголосив на недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту та необхідності визнання похідних доказів від нього такими самими, що не може залишитись поза увагою суду та потребує відповіді.

Так, захисник наголошує на тому, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом на підставі положень п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК, що у свою чергу вважає має призвести до визнання недопустимим доказом висновку експертизи з урахуванням доктрини «плодів отруйного дерева».

Слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_16 08.12.2021 за участі ОСОБА_5 , у присутності двох понятих, проведено слідчий експеримент про що складено протокол, підписаний всіма учасниками без зауважень та доповнень, із долученою до нього схемою.

Так, ОСОБА_5 добровільно та самостійно прибув на місце пригоди, останньому було запропоновано виставити його автомобіль відносно елементів дороги як він рухався до моменту ДТП та запропоновано показати місце наїзду на пішохода. На що ОСОБА_5 погодився. Під час проведення цього слідчого експерименту було встановлено, що пішохід подолала зліва направо 4,6 м до наїзду з моменту вступу на дорогу, відстань від місця наїзду на неї автомобіля до правого краю дороги становить 2,30 м. У ході експерименту було встановлено, що з місця водія пішохода видно з місця вступу на проїзну частину. У якому темпі рухався пішохід ОСОБА_5 повідомити не зміг, бо не дивився.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї.

Саме такі дії, а не власне факт отримання певних відомостей від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується також із положеннями ч. 3 ст. 240 КПК, яка не містить заборони щодо залучення свідків для проведення слідчої дії з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Наведена позиція тривалий час підтримується у висновках суду касаційної інстанції та є незмінною на час ухвалення цього вироку.

Водночас серед питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, з огляду на положення ч. 6 ст. 368 КПК, законодавець передбачив й те, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вказаних положень процесуального закону враховано правові позиції, викладені у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.09.2020 (справа № 608/1167/18, провадження № 51-1343км20), 21.10.2020 (справа № 345/522/16к, провадження № 51-2869км18), 18.03.2021 (справа № 364/1215/17, провадження № 51-1970км20), 30.05.2019 (справа № 522/17642/17, провадження № 51-7998км18), 08.04.2021 (справа № 663/517/14к, провадження № 51-108км21), 30.05.2019 (справа № 164/1457/16к, провадження № 51-8008км18), 07.02.2019 (справа № 527/2738/15к, провадження № 51-5607км18) та 23.03.2021 (справа № 233/3473/17, провадження № 51-4459км20).

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_5 як свідком під час проведення 08.12.2020 слідчого експерименту за його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття, слід звернути увагу на наступне.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені за фактом кримінального правопорушення, а не щодо ОСОБА_5 .

Останній мав право викладати власну версію щодо обставин ДТП, стверджувати про відсутність своєї винуватості у її наслідках, вказувати про дотримання ним ПДР, тому такі твердження слідчий, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та, у разі їх підтвердження, прийняти процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючими обставинами.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 08.12.2020 було проведено слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_18 , в ході якого останній показав, де відбулась дорожньо-транспортна пригода та за яких обставин.

Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_5 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин наїзду на потерпілу ОСОБА_9 .

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_5 буде визнано підозрюваним.

Водночас після проведення відповідних експертиз та отримання інших доказів останньому лише 15.03.2021 було повідомлено про підозру.

Частиною 1 ст. 240 КПК передбачено, що слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Водночас немає підстав для визнання вказаного доказу недопустимим, як вказує захисник, оскільки докази під час цієї слідчої дії начебто були отримані саме з «показань» свідка, який надалі у цьому провадженні був визнаний підозрюваним.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

Отже, змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб.

Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103105, 240 КПК, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд має оцінити за правилами ст. 94 КПК1.

Вказана правова позиція суду касаційної інстанції є релевантною з урахуванням заперечень захисника на цей письмовий доказ.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав до визнання недопустимим доказом й висновку судової автотехнічної експертизи, вихідними даними до якої слугували не лише протокол слідчого експерименту, а й інші матеріали справи, при цьому відсутні й підстави до застосування доктрини «плодів отруйного дерева» через належність й допустимість протоколу слідчого експерименту, оціненого судом як такого, що здобутий із дотриманням положень ст. 94 КПК.

ІV. Кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого та призначення покарання
4.1 Суд остаточно визначає кваліфікацію, яка повинна надаватися з правової точки зору фактам у цьому кримінальному провадженні.

Щодо кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 , то суд вважає її правильною та кваліфікує його дії як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

4.2 Призначення покарання

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання в межах санкції статті, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії нетяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого, особу обвинуваченого, а саме: під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з вищою освітою, пенсіонер, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК, не встановлено.

Щодо обставин, які пом`якшують покарання, то в обвинувальному акті вказано на наявність щирого каяття, водночас за час судового розгляду ця обставина підтвердження не знайшла. Щире каяття є комплексним поняттям, під яким розуміється не лише повне визнання вини, а й справжнє, дієве каяття, усвідомлення вчиненого, прояв спокути та ін.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 66 КК при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та водночас ч. 2 цієї статті передбачено, що суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Судовий розгляд тривав рік, загалом було призначено 19 судових засідань, з яких відбулось 11 через поважні причини у учасників, які не могли прибути у засідання, та неявку свідків. За цей час обвинувачений вину у вчиненому визнавав частково, лише по завершенні судового розгляду вину визнав та вибачився перед потерпілою, втім такий крок був настільки запізно зроблений, що зрозуміло, що не був сприйнятий протилежною стороною.

Отже, суд не вбачає підстав погодитись із захисником, що визнання вини у цьому випадку може бути обставиною, яка пом`якшує покарання.

Разом з тим, суд визнає такою обставиною похилий вік обвинуваченого.

Санкція частини 1 ст. 286 КК передбачає як альтернативно такі основні покарання: штраф, виправні роботи, арешт, обмеження волі.

Щодо найменш суворого покарання у виді штрафу, то суд за наявності однієї обставини, яка пом`якшує покарання, не вважає за можливе обрати цей вид покарання, зважаючи також на твердження захисника під час судових дебатів, що у разі призначення штрафу, то він не буде сплачений обвинуваченим й вирок не буде виконано.

Суд позбавлений можливості також обрати наступний вид покарання у виді виправних робіт, що не може бути призначено особі, яка є пенсіонером та відповідно не працює.

Обвинуваченому ОСОБА_5 суд не може призначити й найбільш суворий вид покарання за цією санкцією, як просив про це суд він та його захисник, а саме у виді обмеження волі, оскільки положеннями ч. 3 ст. 61 КК передбачено, що обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого (вину визнав, завдані злочином збитки добровільно не відшкодовував), вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставину, яка пом`якшує покарання, а саме похилий вік обвинуваченого, суд вважає домірним обрати такий вид покарання як арешт, призначивши його на мінімально можливий строк.

При цьому суд зважив на захворювання обвинуваченого, яке не перешкоджає йому відбувати це покарання (з урахуванням тієї довідки, що була надана суду, та Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (додаток 13 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі).

Вказане покарання буде сприяти виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, й за такого виду покарання, саме у цьому випадку, може бути досягнута мета покарання, передбачена ст. 50 КК, складовою якої є не лише кара.

У цьому кримінальному провадженні запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Строк відбування покарання слід рахувати з дня затримання у порядку виконання цього вироку.

4.3 Щодо додаткового покарання
4.3.1 Прокурор просив суд про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Сторона захисту проти цього заперечила, просила суд не призначати це додаткове покарання, посилаючись на те, що обвинуваченому треба їздити до лікарні.

Незважаючи на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами альтернативно, у ч. 1 ст. 286 КК, за якою цим вироком засуджується ОСОБА_5 , додаткове покарання є обов`язковим до призначення.

Захисник просив про застосування положень ст. 69 КК, що вважає є можливим у цьому випадку.

Однак, вказані доводи суд вважає необґрунтованими.

Так, положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З урахуванням того, що законодавець у ч. 2 ст. 69 КК передбачив винятки до застосування положень цієї статті, та основне покарання за ч. 1 ст. 286 КК передбачає покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вважає суд й безпідставними твердження захисника у судових дебатах щодо можливості застосувати положення ст. 69 КК у цьому випадку, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові ККС ВС від 17.11.2020 (справа № 686/3244/20, провадження № 51-4031км20), що не є релевантною до цього провадження, оскільки вироком суду особа була засуджена за ч. 1 ст. 286 КК без призначення додаткового покарання, вироком суду апеляційного інстанції вказана помилка була виправлена із призначенням цього покарання на строк два роки, а судом касаційної інстанції не ставилось під сумнів правильність призначення додаткового покарання, а лише зменшено його строк до одного року.

4.3.2 Щодо строку цього покарання, то прокурор просив суд призначити це додаткове покарання на строк один рік, потерпіла та її представник просили позбавити права керувати транспортними засобами на максимально передбачений законом строк. Водночас потерпіла наголосила на тому, що бачить обвинуваченого за кермом майже щодня тією самою дорогою, наголошує на його стані здоров`я, а отже і небезпечності такого водія.

Обвинувачений та захисник щодо строку покарання не висловлювались, оскільки просили це додаткове покарання не призначати.

З огляду на встановлені судом обставини вчиненого правопорушення, зокрема з урахуванням показань обвинуваченого, суд може погодитись із думкою потерпілої та дійти висновку щодо необхідності позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Так, водій, який керував транспортним засобом за сприятливих погодних умов, автомобільною дорогою без нерівностей, не в темний час доби й при цьому вже освітленою вулицею, не зменшуючи швидкості руху перед пішохідним переходом, будучи начебто засліпленим світлом фар зустрічного транспорту, але вважаючи, що не зобов`язаний гальмувати та може продовжувати рух до моменту наїзду на пішохода на пішохідному переході має певний ступінь суспільної небезпечності для інших учасників дорожнього руху.

Водночас суд не вбачає підстав у цьому випадку застосувати наведену у п. 4.3.1 позицію суду касаційної інстанції щодо строку додаткового покарання, оскільки для обвинуваченого керування транспортним засобом не є видом трудової діяльності, не поставить його у скрутне матеріальне становище, не є необхідним, а тому не буде несправедливим внаслідок суворості.

V. Заявлений цивільний позов
5.1 Представником потерпілої в її інтересах під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на загальну суму 359 617,71 грн, моральної шкоди у розмірі 228 000 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 65 000 грн, загалом на 652 617,71 грн, що був прийнятий судом.

Надалі під час судового розгляду цивільний позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог за цивільним позовом, загалом на суму 746 635,91 грн, з яких просить на стягнення: матеріальної шкоди 410 215,91 грн, моральної шкоди 228 000 грн, витрати на правничу допомогу 105 000 грн, судовий збір 3 420 грн.

Кримінальний процесуальний закон не обмежує потерпілого у зміні цивільного позову, у тому числі й збільшення його розміру (щодо цієї правової позиції: постанови ККС ВС від 16.09.2020 (справа № 569/713/18, провадження № 51-1964км20) та від 14.09.2021 (справа № 395/875/19, провадження № 51-1813км20).

При цьому цивільним позивачем разом із цією заявою подано клопотання про долучення цих доказів сторони обвинувачення у порядку ч. 11 ст. 290 КПК, оскільки потерпіла продовжувала лікування й ці докази були невідомі до початку судового розгляду.

Стороні захисту вказані докази відкриті, копію позову із додатками вручено, щодо прийняття й розгляду цивільного позову у зміненому вигляді не заперечили.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушення, то суд переходить до розгляду питання щодо вказаного цивільного позову.

5.2 Цивільний позов пред`явлено до відповідача обвинуваченого ОСОБА_5 .

У судових дебатах захисник просив позов залишити без розгляду, оскільки позов не пред`явлено й до страхової компанії обвинуваченого.

Разом з тим, залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду за відсутності підстав, передбачених ст. 129 КПК, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, й свідчитиме про незаконність судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, та із застосуванням норм ЦПК, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом положень ст. 129 КПК передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Залишення цивільного позову без розгляду можливе лише у випадках виправдання обвинуваченого (ч. 3 ст. 129 КПК) або неприбуття в судове засідання цивільного позивача (ч. 1 ст. 326 КПК).

Отже, підстав залишати цивільний позов без розгляду суд не має (щодо цього правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 28.03.2019, справа № 588/678/17, провадження № 51-8072км18), з урахуванням також тієї обставини, що обвинувачений вважається належним відповідачем за цим цивільним позовом.

Разом з тим, під час судового розгляду ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту не порушувалось питання про залучення до розгляду страхової компанії, не було повідомлено суд деталі загальнообов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому розмірі застраховано відповідальність, розмір франшизи, чи мало місце звернення потерпілої до страхової компанії тощо, що у свою чергу не позбавляє страховика на виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За ч. 2 цієї ж статті передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

5.3 Щодо відшкодування матеріальної шкоди
Щодо відшкодування втраченого заробітку
Частиною 1 ст. 1197 ЦК України встановлено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

На підтвердження цієї вимоги потерпіла вказала, що нею був укладений Договір № 1 на виконання робіт з бухгалтерського обслуговування від 28.12.2019 з ТОВ «Місто ТВ Сервіс» та Договір № 2 з бухгалтерського обслуговування від 01.04.2020, укладеного з ТОВ «Місто ТВ». Відповідно до п. 1.4 Договору № 1 та Договору № 2 «надання послуг здійснюються Виконавцем щомісяця протягом дії даного Договору». Відповідно до п. 3.1 Договору № 1 та Договору № 2 «вартість надання Послуги становить 20 000 грн, без урахування ПДВ на місяць». Відповідно до п. 5.1 Договору № 1 та Договору № 2 «замовник здійснює оплату надання Послуги Виконавцю щомісяця не пізніше 20 числа місяця, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Виконавця».

Проте, внаслідок ДТП, що мало місце 25.11.2020 потерпіла втратила змогу пересуватися та весь свій час змушена була приділяти лише лікуванню, у зв`язку з чим не могла перебувати на робочому місці та надавати передбачені Договором № 1 та Договором № 2 послуги.

У зв`язку з чим потерпіла не отримала винагороду за свою працю, яку могла та мала виконати з 01.12.2020 до 13.04.2021.

Отже, неотриманий прибуток у цей період часу за Договором № 1 становив 87 272,72 грн та за Договором № 2 87 272,72 грн, а загалом 174 545 грн.

Потерпіла надала суду копії паспорта, довідки РНОКПП, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Договір № 1 на виконання робіт з бухгалтерського обслуговування від 28 грудня 2019 року, Договір № 2 на виконання робіт з бухгалтерського обслуговування від 01 квітня 2020 року, банківську виписку за період з 01.11.2020 до 13.04.2021.

За таких обставин, ця вимога є підтвердженою та підлягає задоволенню.

Щодо орієнтованої вартості операції, що планується
Частиною 1 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Поряд з цим ч. 2 ст. 1202 ЦК України передбачено, що стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Натомість, як вказано у цивільному позові та пояснено під час засідання, потерпіла потребує проведення ще однієї операції та реабілітації після неї, тому попередньо зазначає розмір витрат у 85 000 грн, які очікує понести.

За таких обставин, суд не може взяти до уваги розмір витрат, що не був понесений потерпілою, без їх конкретизації, тому у задоволенні цієї вимоги суд відмовляє.

Отже, суд вважає можливим задовольнити позов в цій частині частково, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілої здійснені нею витрати на лікування у проміжок часу з 26.11.2020 до 15.11.2021, що становлять у тому числі витрати на консультації лікарів різних спеціальностей, проведені операції, супровідні лікарські препарати за призначенням та лікарські засоби, набір імплантатів, встановлення металофіксаторів, милиці, процедури фізичної терапії та ін.

Так, квитанціями підтверджено витрати на лікування, що всього становлять 131 971,11 грн (пункти Додатку до цивільного позову з 1 до 89).

Втім, суд вважає необхідним погодитись із запереченнями захисника на цей цивільний позов у частині того, що з обвинуваченого не підлягають стягненню благодійні внески, зроблені потерпілою (п. 12, квитанція № 0.0. від 04.12.2020 на суму 7 575 грн), без урахування яких підлягає стягненню 124 396,11 грн.

При цьому до вказаної суми у розмірі 124 396,11 грн, суд задовольняє позов в частині понесених витрат потерпілою на проведення психологічної експертизи на суму 13 900 грн (відповідно до наданої суду квитанції та акту виконаних робіт) й втраченого заробітку на суму 174 545 грн, а всього 312 841,11 грн на відшкодування завданих злочином матеріальних збитків.

5.4 Щодо відшкодування моральної шкоди
За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У заявленому позові вимога про стягнення морального відшкодування внаслідок порушення прав є достатньо мотивованою.

Водночас потерпіла звернулась для проведення психологічної експертизи, що підготовлена ТОВ «Український центр судових експертиз» та за висновком від 02 грудня 2020 року № 1-31/03 встановлено, що ситуація ДТП, яка сталася 25.11.2020 та призвела до спричинення тілесних ушкоджень, постала для потерпілої ОСОБА_9 як значно та тривало психотравмуюча. Наслідки цієї ситуації обумовили негативні зміни фізичної, психоемоційної та соціальної сфер особистості ОСОБА_9 , тривалий час погіршують якість життя потерпілої, заподіявши негативні психологічні зміни та переживання (моральні страждання). Орієнтовний еквівалент компенсації спричинених наслідками ДТП моральних страждань становить для ОСОБА_9 38 мінімальних заробітних плат.

Вказаний висновок суд оцінює як додаткове підтвердження розміру заподіяної потерпілій моральної шкоди.

На підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням викладених мотивів цивільного позову, суд водночас не вважає, що розмір морального відшкодування за ті наслідки, що настали від дій обвинуваченого для потерпілої у вигляді середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що будуть водночас ще тривалий час мати вплив на її стан здоров`я, з урахуванням висновку психологічної експертизи саме у розмірі 228 000 грн, буде порушувати вимоги розумності й справедливості, тому в цій частині позов підлягає задоволенню повністю.

5.5 Щодо витрат на професійну правничу допомогу
Від початку у цивільному позові щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач просила про стягнення з цивільного відповідача (обвинуваченого) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 65 000 грн, зазначаючи, що саме такий розмір витрат очікує понести до завершення розгляду справи.

Надалі, заявою про збільшення розміру позовних вимог цей розмір витрат було збільшено до 105 000 грн, з яких 65 000 грн вказана як правнича допомога лише під час досудового розслідування та 40 000 грн під час судового розгляду.

Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас у своїх запереченнях на цивільний позов в цій частині, захисник наголошує, що з урахуванням складності справи, часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг цих наданих послуг та виконаних робіт, участь під час досудового розслідування та представництво потерпілої у судових засіданнях, складання цивільного позову та його розмір, витрати на надання правничої допомоги є завищеними, на відшкодування яких просить стягнути 17 000 грн.

Разом з тим, враховуючи участь представника у всіх судових засіданнях, очевидна підготовка та участь у всіх допитах, які були проведені під час цього судового розгляду, складання цивільного позову та надалі подання заяви про збільшення позовних вимог із численними додатками, участь як представника потерпілої й на досудовому розслідуванні, зважаючи й на якість наданих послуг, у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину, суд вважає співмірним задовольнити цю вимогу позову частково, у розмірі 50 000 грн.

5.6 Щодо судового збору
Крім того, з долученої до цивільного позову квитанції від 15 квітня 2021 року № 39336 вбачається, що потерпілою сплачений судовий збір за подання цивільного позову у розмірі 3 420 грн.

Про стягнення з обвинуваченого вказаної суми зазначено й за змістом вимог цивільного позову.

Втім, враховуючи, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, звільняються від сплати судового збору, то сплачений ОСОБА_9 судовий збір підлягає поверненню як такий, що помилково зарахований до бюджету.

VI. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК.

Керуючись статтями 89, 94, 100, 368371, 373, 374 КПК, суд

засудив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначити покарання у виді арешту на строк один місяць, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

У цьому кримінальному провадженні запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Строк відбування покарання рахувати з дня затримання у порядку виконання цього вироку.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на її користь на відшкодування завданих злочином матеріальних збитків у розмірі 312 841,11 грн, моральної шкоди у розмірі 228 000 грн, витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_9 сплачені кошти на оплату судового збору у розмірі 3 420 грн відповідно до квитанції від 15 квітня 2021 року № 39336.

Стягнути з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення:

судової автотехнічної експертизи (висновок експерта від 18 січня 2021 року № СЕ-19/111-20/62123-ІТ) у розмірі 1 961,40 грн, та

судово-медичної експертизи (висновок експерта від 02 березня 2021 року № 042-105-2021) у розмірі 1 796,90 грн.

Після набрання вироком законної сили речові докази у кримінальному провадженні, а саме транспортний засіб «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1 , переданий на зберігання ОСОБА_5 , залишити останньому як власнику за належністю.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

1 Постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19)