Справа № 461/5495/15-к
пр.№ 1-кп/464/151/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.07.2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Львові кримінальне провадження № 461/5495/15-к, внесене 26.02.15. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000687, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, військовозобов`язаного, одруженого, не працює, судимості немає, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, -

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту: обвинувачений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_5 , -

учасники провадження: потерпілий ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 , -

з участю сторін, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_3 у період з грудня 2014 року по 17 березня 2015 року, перебуваючи на території м.Львова, зокрема, на вулицях Сосенка, Яцкова, Шевченка, Городоцькій, Б.Лепкого, Університетській, Словацького, Стефаника, Дудаєва, проспекті Шевченка, вулицях Саксаганського, Ів.Франка, площі Петрушевича, вулиці Зеленій, проспекті Червоної Калини, діючи за попередньою змовою в групі осіб з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які засуджені вироком Галицького районного суду м.Львова від 22 липня 2015 року за ч.2 ст.355 КК України, з метою примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло в зв`язку з позикою коштів у ОСОБА_8 , неодноразово погрожуючи застосуванням до потерпілого та його близьких родичів насильства, а також застосувавши до ОСОБА_6 насильство, внаслідок якого у потерпілого виявлено садно в ділянці носа, синець в ділянці правого колінного суглобу, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, примушували до повернення боргу в сумі 1800 доларів США. 17 березня 2015 року злочинні дії ОСОБА_3 викрито працівниками міліції і останній затриманий під час вчинення злочину на АДРЕСА_2 .
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та дав наступні показання. ОСОБА_8 знає з дитинства, а ОСОБА_6 з 2001-2002 років. Потерпілий є непорядною людиною, яка винна не тільки чужим, а й своїм. Зокрема ОСОБА_8 потерпілий був винен 4200 доларів США і з вказаної суми боргу повернув лише 2400 доларів США, а 1800 доларів США залишився винним і тривалий час не віддавав. Цей борг мав потерпілий повернути до 01.03.15. 15.03.15. до нього передзвонив ОСОБА_8 і повідомив, що ОСОБА_6 хоче йому віддати кошти, а його та ОСОБА_9 попросив бути в якості свідків. 16.03.15. він на своєму транспортному засобі разом із ОСОБА_10 під`їхали до «Арсену» на Сихові в м.Львові. Там в присутності їх та ОСОБА_8 потерпілий повідомив, що грошей не має, його син має повернутися з-за кордону, і завтра він віддасть борг. 17.03.15. він зі ОСОБА_9 на своєму авто під`їхали в те саме місце. Там був вже ОСОБА_8 , а потім під`їхав потерпілий. На зустрічі потерпілий казав, що нічого у ОСОБА_8 не позичав і не буде нічого віддавати. Слова потерпілого його дуже розлютили, але, оскільки він був слухачем, то не бив і нічого протиправного по відношенню до потерпілого не вчиняв: вимоги про повернення боргу не висловлював та фізичну силу не застосовував. Можливо слова останнього спровокували його до якихось висловлювань, але не більше, агресії не було. На запитання суду чому на відео- та аудіозаписах, наданих стороною обвинувачення, він кричить на потерпілого, нецензурно висловлюється, погрожує та замахується в його бік, зазначає, що дії ОСОБА_6 , хоча і не були провокаційними, просто йому було неприємно, що потерпілий призначає зустріч і не віддає борг. Зазначає, що ні паперу, ні ручки не мали при зустрічі; не бачив, щоб хтось з учасників наносив потерпілому удари. Крім того підтверджує свою участь щодо нагадування потерпілому про його борг перед ОСОБА_8 14.12.14., де також був на своєму автомобілі. Просить суд виправдати його, т.я. вважає себе невинуватим у тому, в чому хочуть його звинуватити.

Суд, допитавши обвинуваченого і дослідивши надані докази, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст.17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи відповідно до вимог ст.321 КПК України здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними суду доказів, самостійного відстоювання сторонами обвинувачення та захисту їх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст.337 КПК України лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дійшов до обґрунтованого висновку щодо винуватості обвинуваченого з наступних підстав.

Допитаний під час судового розгляду 16 лютого 2016 року потерпілий ОСОБА_6 (суддя ОСОБА_11 ) показав, що у грудні 2014 року він вийшов з підїзду будинку по АДРЕСА_3 , сів у автомобіль і до нього підбігли ОСОБА_3 , ОСОБА_9 і невідомий, які з погрозами запропонувати підїхати на розмову з ОСОБА_8 . В салон його транспортного засобу сів ОСОБА_12 і став показувати напрямок, в якому слід їхати, а ОСОБА_3 сів за кермо власного автомобіля і став рухатись за ними. Під час керування ним автомобілем ОСОБА_12 висловлював на його адресу погрози і вимагав повернення грошей ОСОБА_13 Рухаючись по вулицях Львова він прибув на пр.Ч.Калини, де зустрівся з ОСОБА_14 і пообіцяв в найближчій час повернути гроші, тоді як він не був нікому винен. Зазначив, що погрози, які сприймалися ним реально, висловлювалися не тільки на його адресу, але і стосовно всієї його родини, у звязку з чим став побоюватися їх реалізації. Наступного дня звернувся до райвідділу міліції з заявою про вчинення відносно нього злочину. Йому було всеодно до якого райвідділу звертатись, так як їздив однією і тією ж дорогою по роботі, де знаходиться ОСОБА_15 16.03.2015 він зустрівся з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . При зустрічі отримував погрози в свою адресу і в адресу родини у випадку неповернення 1800 доларів США, в тому числі і від ОСОБА_3 . Так як обвинувачений ОСОБА_3 поводив себе агресивно, тому домовились зустрітись наступного дня. 17.03.2015 він приїхав на пр.Ч.Калини у м.Львові, де вже знаходились ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . Під час розмови обвинувачений вдарив його кулаком в обличчя, від чого він впав і втратив свідомість. Зазначив, що між ним та ОСОБА_8 після 2010 року, як він вважає, бо не вів підрахунку по записах, не існувало жодних боргових зобовязань. ОСОБА_3 і ОСОБА_9 зазначили, що 1800 доларів США це проценти і неустойка, яку він вже винен не ОСОБА_8 , а їм. Чому ця вимога ними пред`являлась йому, не знає. Заявив цивільний позов в розмірі 10 000 грн., який просить задоволити. У вирішенні покарання обвинуваченому покладається на розсуд суду. В останнє судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності у зв`язку з незадовільним станом здоров`я.
Під час судового розгляду 10 травня 2017 року потерпілий ОСОБА_6 (суддя ОСОБА_16 ) показав, що з обвинуваченим раніше знайомим не був. У грудні 2014 року він вийшов з під`їзду будинку по АДРЕСА_3 , сів у автомобіль і до нього підбігли ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , як йому пізніше стало відомо, та ще один невідомий. Вони з погрозами запропонувати під`їхати на розмову з ОСОБА_8 , який є його колишнім працівником. У салон його транспортного засобу сів ОСОБА_9 і став показувати напрямок, в якому слід їхати, а ОСОБА_3 сів за кермо власного автомобіля і став рухатись за ними. Під час керування автомобілем ОСОБА_9 висловлював на його адресу та адресу сім`ї погрози і вимагав повернення грошей ОСОБА_8 Рухаючись по вулицях Львова він прибув на пр.Ч.Калини, де зустрівся з ОСОБА_8 і пообіцяв в найближчій час повернути гроші, тоді як він не був нікому винен. У лютому 2015 року до нього передзвонив ОСОБА_8 та нагадав про зустріч. Тоді він сприйняв погрози реально, побоювався їх реалізації та звернувся до райвідділу міліції з заявою про вчинення відносно нього злочину. До якого райвідділу йому було звертатись все одно, так як їздив однією і тією ж дорогою по роботі, тому і звернувся до Галицького РВ. У подальшому ОСОБА_8 призначив зустріч і 16.03.2015 він зустрівся з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . При зустрічі отримував погрози в свою адресу і в адресу родини у випадку неповернення 1800 доларів США, хоча такі винен не був. Так як обвинувачений ОСОБА_3 поводив себе агресивно, тому домовились зустрітись наступного дня. 17.03.2015 він приїхав на пр.Ч.Калини у м.Львові, де вже знаходились ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . Під час розмови обвинувачений вдарив його кулаком в обличчя, і саме від цього удару він впав і втратив свідомість. Ще біля машини ОСОБА_9 тягнув його за ніс. Зазначив, що між ним та ОСОБА_8 до 2010 року існували боргові зобов`язання, т.я. останній чотири роки за свої кошти купував запчастини до транспортних засобів, а він казав брати з каси кошти на погашення боргу; зазначив, що можливо і був винен щось ОСОБА_8 , бо записів не вів і вважав, що останній все забрав з каси, але обвинуваченому і ОСОБА_9 точно нічого не був винен.
Під час розгляду кримінального провадження під головуванням судді ОСОБА_17 , у судовому засіданні 13 квітня 2018 року, потерпілий ОСОБА_6 показав, що у 2008 році він мав автобус, на якому працював ОСОБА_8 . Останній брав частину із зароблених грошей на обслуговування автобуса та собі як зарплату. В 2010 році він звільнив ОСОБА_8 . В грудні 2014 року на вул.Сосенка у м.Львові його зустріли ОСОБА_3 , ОСОБА_9 і ще один невідомий, які запропонувати підїхати на розмову з ОСОБА_8 , якому він нібито винен гроші. Коли вони прибули на пр.Ч.Калини в м.Львові, то їх зустрів ОСОБА_8 , який настоював на повернені йому боргу 1800 доларів США. Він не був винен ОСОБА_8 ніяких грошей, тому звернувся в міліцію. 16 березня 2015 року він зустрівся з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , які настоювали на поверненні 1800 доларів США. Він їм запропонував зустрітись наступного дня. 17 березня 2015 року він приїхав на АДРЕСА_2 , де вже були ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . Під час розмови виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 сильно вдарив його кулаком в обличчя, від чого він впав на землю і втратив свідомість. Зазначає, що впевнено не може сказати, що станом на 2014 рік він не мав перед ОСОБА_8 боргу, але він не давав останньому будь-яких боргових розписок, на його думку не був винен ОСОБА_8 нічого. Чому обвинувачений зі ОСОБА_9 вимагали від нього повернення боргу, якщо він їм не був винен, не знає. До якого райвідділу слід було звертатись із заявою про вчинення злочину йому все одно, так як дорога, якою їздив на роботу, пролягала повз Галицький РВ.
До суду під час розгляду справи в складі судді ОСОБА_1 потерпілий неодноразово не з`являвся, повідомивши, що не має можливості брати участі у слуханнях справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, підтверджує свої попередні показання, надані у минулих судових засіданнях, та які просить дослідити в якості доказів по справі. Надає суду довідку особи з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к зроблено наступний висновок: якщо попри всі необхідні заходи забезпечити явку особи виявилося неможливим, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час минулого судового розгляду, і сам факт відсутності такої особи під час нового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом.

За ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У даній справі судом здійснено усі необхідні та можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання потерпілого, однак вони виявилися безуспішними. Показання потерпілого не є єдиними та вирішальними доказами, представленими під час судового розгляду. Під час минулого розгляду сторонам була надана необмежена можливість піддати потерпілого допиту, і матеріали провадження підтверджують, що сторони повною мірою скористалися такою можливістю, зокрема й можливістю дискредитувати ці показання, як у попередніх засіданнях, так і при даному розгляді справи. Зважаючи на викладене, дослідження та використання показань потерпілого, які він надавав у судових засіданнях під час минулих розглядів, забезпечило достатньою мірою права сторони захисту і справедливість судового розгляду в цілому.

Потерпілий неодноразово попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приводився до присяги, а у зв`язку із плином часу його показання є достатньо послідовними та не суперечливими. Стороною захисту не наведено підстав для сумніву в об`єктивності таких показань чи підстав оговорювати обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , тоді старший оперуповноважений СДСБЕЗ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, показав, що знайомий з обвинуваченим та потерпілим не був. ОСОБА_6 звернувся до Галицького райвідділу міліції із заявою про вчинення відносно нього злочину, тому ним згідно з ухвалою Апеляційного суду Львівської області та за дорученням в порядку ст.40 КПК України виконувались негласні слідчі дії, а саме аудіо- та відеоконтроль, та відбувалось затримання фігурантів провадження. 16.03.15. при зустрічі обвинуваченого з потерпілим присутнім не був. Спостерігаючи за зустріччю 17.03.15. потерпілого з обвинуваченим, ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , бачив, як обвинувачений першим наніс ОСОБА_6 удар в обличчя. Складав протокол про результати негласних слідчих дій, для чого проглядав відео, з чого зрозумів, що обвинувачений разом з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , будучи агресивно налаштованими, вимагали у потерпілого повернення коштів.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , на той час оперуповноважений ДСБЕЗ Галицького РВ м.Львова, показав, що знайомий з обвинуваченим та потерпілим до розслідування кримінальної справи не був. За дорученням слідчого проводились негласні слідчі дії, тому 17.03.15. він прибув на пр.Ч.Калини у м.Львові, де ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і обвинувачений розмовляли з потерпілим, їхньої розмови не чув. Точно бачив, як ОСОБА_3 першим вдарив ОСОБА_6 , від чого той впав, а ОСОБА_9 тримав потерпілого у подальшому за ніс секунд 30. Протиправні дії були присічені працівниками міліції шляхом затримання трьох осіб, які чинили опір при цьому. Особисто він знаходився на відстані до 100-150 м від них. Крім нього, на місці події знаходились працівники міліції: Онишко, Брегін, Дума і ще хтось, вже не пригадує.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , тоді працівник ВБЕЗ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, показав, що за дорученням слідчого 17.03.15. під час проведення негласних слідчих дій разом із Харечко і Брегіним перебував біля ТЦ «Арсен», що поблизу місця події на відстані 100 м. Бачив приїзд автомобіля потерпілого, до якого підійшло троє осіб, серед яких був і ОСОБА_3 . Спочатку вони спілкувалися, а потім обвинувачений наніс потерпілому удав в обличчя, від чого останній впав біля переднього колеса автомобіля, хтось з інших став тягнути потерпілого за ніс, була агресивна розмова. В подальшому відбулося затримання винних, до ОСОБА_3 був застосований спецзасіб кайданки, бо не розумів, що діється, чинив опір.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 , на той час працівник ВБЕЗ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, показав, що не був знайомим ні з потерпілим, ні з обвинуваченим. Про фабулу справи йому стало відомо від слідчого ОСОБА_22 . Був присутній при затриманні ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і обвинуваченого та знаходився в приміщенні ТЦ «Арсен» на відстані 70 м від місця події. Бачив нанесення удару обвинуваченим ОСОБА_6 , якщо не помиляється, в область голови, від чого потерпілий впав, і було прийнято рішення про затримання фігурантів справи. Чи ОСОБА_9 застосовував до ОСОБА_6 силу, не пригадує.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_23 , на той час начальник ВБЕЗ Галицького РВ м.Львова на момент вчинення злочину, показав, що не був знайомий з обвинуваченим та потерпілим, тільки в рамках даного кримінального провадження. 17.03.15. за дорученням слідчого прибув на автопаркінг по пр.Ч.Калини в м.Львові, де зустрічались потерпілий з ОСОБА_9 , ОСОБА_24 та обвинуваченим. Потерпілий був оснащений засобами. Обвинувачений та його двоє знайомих вимагали від потерпілого гроші, погрожували йому та його сім`ї розправою. При цьому він знаходився в автомобілі з працівником, що проводив оперативно-технічні заходи. Ствердив, що ОСОБА_6 вдарив обвинувачений ОСОБА_3 першим, від чого потерпілий впав, а коли підвівся на ноги, то ОСОБА_9 потягнув його за ніс. Ним було прийнято рішення про затримання злочинців. На ОСОБА_8 та обвинуваченого вдягали при цьому кайданки. Всіх трьох учасників інциденту затримано працівниками міліції, зокрема ОСОБА_3 затримано біля його автомобіля, який знаходився на відстані до 70 м від транспортного засобу ОСОБА_6 .
Допитаний під час судового слідства свідок ОСОБА_22 , тоді слідчий Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, показав, що знайомим з обвинуваченим та потерпілим не був. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 перебувало у його провадженні. За заявою потерпілого вносились відомості до ЄРДР, та проводив допит останнього. Усі процесуальні дії у провадженні були прийняті, погоджені і здійснені згідно із законодавством. На місці події був присутній 17.03.15. та спостерігав за подіями на спеціальному моніторі в режимі онлайн. Проводив досудове розслідування відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , однак матеріали відносно двох були виділені в окреме провадження у зв`язку із укладенням угоди про примирення з потерпілим. Виносив постанову про проведення судово-медичної експертизи потерпілому, візуально пам`ятає, що в останнього були тілесні ушкодження. Доступ до матеріалів кримінального провадження надавався стороні захисту, а от чи така скористалась своїм правом, вже не пригадує. Спору про підслідність не було.
Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_8 показав, щоОСОБА_3 є його сусідом, а у ОСОБА_6 він працював на автобусі. Потерпілий був йому винен 1800 доларів США, які він йому позичав, але розписки не брав. І у березні 2015 року потерпілий один раз подзвонив до нього і сказав, що віддати гроші. Тоді він ОСОБА_3 і ОСОБА_9 зустрів випадково. При зустрічі ОСОБА_6 став казати, що нічого йому не винен, бо тяжкі часи. Незважаючи на те, що ОСОБА_6 не віддав йому гроші, у нотаріуса, куди був привезений в супроводі поліції, він просто так, добровільно написав заяву /розписку/ про те, що потерпілий йому нічого не винен. На сьогоднішній день ця заява в силі. У подальшому він і ОСОБА_9 були засуджені за вказаний злочин відносно потерпілого. Вирок суду набрав законної сили, т.я. вони не апелювали і в касаційну інстанцію не подавали.

Досліджуючи показання свідків, попереджених про кримінальну відповідальність та приведених до присяги, суд дійшов висновку, що, навіть незважаючи на тривалий час, що сплив після події, такі є логічними та послідовними, відсутні підстави для ненадання віри таким.

Як убачається із заяви від 26.02.15., ОСОБА_6 звернувся до Галицького райвідділу міліції м.Львова про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, така зареєстровано в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інші події 26.02.15.

За даними протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 17 березня 2015 року, з відеозаписом до нього, обвинуваченого затримано під час вчинення злочину. Аналогічні дані містяться у протоколах затримання підозрюваних ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від 17 березня 2015 року.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 410 від 18.03.15. у ОСОБА_6 виявлено садно в ділянці носа, синець в ділянці правого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів та при ударі по таких під час падіння на коліно, могли виникнути 17 березня 2015 року і відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Згідно з заявою ОСОБА_8 від 19.03.15., що нотаріально посвідчена, останній отримав від ОСОБА_6 повний розрахунок за безпроцентну позику в розмірі 14360 грн., що в еквіваленті становить 1800 доларів США, яка надавалась ним у квітні 2011 року.

Захистом звернуто увагу, що заява оформлена 17.03.15. ОСОБА_8 після затримання працівниками Галицького райвідділу міліції під час вимагання повернення боргу у ОСОБА_6 . Водночас даний факт жодним чином не випливає на її дійсність, адже в судовому засіданні самим свідком ОСОБА_6 підтверджено її дійсність.

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 01.04.2015 за участю потерпілого ОСОБА_6 з фототаблицею та план-схемою руху транспортного засобу ОСОБА_6 , яким перевірено та уточнено обставини події, яка мала місце на початку грудня 2014 року.

Відповідно до роздруківки щодо вхідних та вихідних дзвінків мобільного оператора ПрАТ «Київстар» абонентського номера НОМЕР_1 з аналітичною довідкою про те, що у період з 10.03.15. по 17.03.15. ОСОБА_8 двічі дзвонив потерпілому.

Даними протоколу від 26 березня 2015 року зафіксовано результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій (аудіо- та відеоконтролю), проведених на підставі ухвали судді апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2015 року. Із продемонстрованих у судовому засіданні аудіо- та відеозаписів, доданих до такого протоколу, вбачається, що під час зустрічі ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , обвинуваченого з ОСОБА_6 17.03.2015 на пр.Ч.Калини у м.Львові між ними велася розмова з приводу повернення боргу. Спілкування відбувалося в агресивній формі, супроводжувалась нецензурною лексикою з боку вимагачів, при цьому, ОСОБА_9 і обвинувачений наполягали, щоб ОСОБА_6 повернув борг ОСОБА_8 . Розмова відбувалась на підвищених тонах, в процесі якої ОСОБА_3 замахнувся і вдарив потерпілого, останній впав.

Захист покликається на відсутність доручення у порядку ст.40 КПК України на ст. о/у СДСБЕЗ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_18 . Постановою прокурора прокуратури Галицького району м.Львова від 02 березня 2015 року про проведення впродовж березня 2015 року контролю за вчиненням злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, технічне забезпечення проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо- та відеоконтролю особи доручено проведення УДСБЕЗ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області. Постановою слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області перекваліфіковано дії обвинуваченого у даному кримінальному провадженні з ч.2 ст.189 КК України на ч.2 ст.355 КК України. Свідком ОСОБА_18 безумовно стверджено, що проводив такі дії у межах чинного законодавства на підставі відповідного доручення. За повідомленням ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області від 22 червня 2022 року за № 9276/01/3722 справа з організації та проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0000687 від 26 лютого 2015 року станом на 22 червня 2022 року знищена комісією відповідно до акта № 84дск/37/01-2022 від 24 лютого 2022 року. За наведених обставин відсутність доручення у порядку ст.40 КПК України є порушенням, однак таке є формальним та не впливає на правильність слідчої дії, сумнівів у суду з даного приводу немає. Проте стороною захисту не оспорюються джерела доказів такі як ухвала слідчого судді апеляційного суду Львівської області ОСОБА_25 від 02.03.15. та постанова прокуратури Галицького району м.Львова про проведення контролю за вчиненням злочину від 02.03.15.

Незважаючи на те, що захисник покликається на непроведення фоноскопічної експертизи, обвинувачений не заперечує, що чітко відображено і на відеозаписі, що саме він на присутній на відеозаписі із учинення ним відповідними дій та його затримання.

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 22.07.15. затверджено угоду про примирення між потерпілим ОСОБА_6 з одного боку та підозрюваними ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , з другого боку, які засуджені за ч.2 ст.355 КК України до 3 років позбавлення волі.Указаний вирок ухвалою судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області від 08.12.2015 змінено в частині викладення фактичних обставин справи. Оскільки матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 і ОСОБА_9 були виділені в окреме провадження, апеляційний суд у мотивувальній частині вироку змінив формулювання мотивувальної частини, а саме: вчинення злочину у групі осіб з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на вчинення злочину у групі осіб з ОСОБА_8 та особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження.
За положеннями ч.3 ст.415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

У даній справі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року скасовано виправдувальний вирок відносно обвинуваченого та ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року скасовано вирок при перекваліфікації дій на ч.1 ст.125 КК України.

У наведених судових рішеннях апеляційний суд чітко вказав, що висновки суду першої інстанції протирічать законодавству та матеріалам справи, адже ряд здобутих доказів підтверджують існування між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 грошових зобов`язань позики, які виникли у квітні 2011 року і були належним чином виконані ОСОБА_6 . Перекваліфікація дій не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

На підставі сукупності логічних та взаємопов`язаних доказів, наданих стороною обвинувачення та зібраних у порядку КПК України, суд дійшов висновку, що обвинувачений, перебуваючи в дружніх стосунках з ОСОБА_8 , був обізнаний про відносини, які існували між останнім та потерпілим. Обвинувачений діяв умисно, спільно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вчиняв активні дії, пов`язані з психологічним тиском на потерпілого для примушування того повернути борг, застосовував відносно потерпілого фізичне насильство. При цьому дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинуваченого були узгоджені між собою, вони діяли узгоджено за попередньою змовою групою осіб. Підстав для визнання доказів недостовірними не встановлено.

Вирішуючи питання про застосування правил ст.87 КПК України до наданих сторонами доказів, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч.1 ст.87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч.1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Саме такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17, від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, від 12 листопада 2019 року у справі № 236/863/17.

Твердження захисту щодо порушення органом досудового розслідування правил територіальної підслідності як підставу недопустимості зібраних доказів є необґрунтованим з огляду на таке.

За приписами ст.218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Спори про підслідність вирішує керівник органу прокуратури вищого рівня (у відповідній редакції).

Під час досудового розслідування слідчий, який здійснює розслідування певного кримінального правопорушення, має право оскаржувати будь-які рішення, дії чи бездіяльність прокурора, прийняті або вчинені у відповідному досудовому провадженні, крім випадків, передбачених цим Кодексом ст.311 КПК України (у відповідній редакції).

У даній справі досудове розслідування здійснювалося СВ Галицького РВ ЛМУ ГУ УМВСУ у Львівській області та прокурором не визначено іншу підслідність. Постановою прокуратури Галицького району м.Львова від 24 березня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника щодо визначення територіальної підслідності.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року у справі № 813/3181/15 про зобов`язання прокуратури Львівської області розглянути скаргу від 31 березня 2015 року, останньою 23 листопада 2015 року та 15 січня 2016 року надано обвинуваченому відповіді, в яких порушення територіальної підслідності не встановлено.

КПК України не надано визначення поняття спору про підслідність, однак існування спору за викладеними вище положеннями закону передбачає наявність певного процесуального конфлікту та взаємо суперечливих позицій між суб`єктами спору щодо органу, який уповноважений здійснювати досудове розслідування, а не між стороною захисту та стороною обвинувачення. Незгода сторони захисту із органом, який здійснює досудове розслідування, не є спором про підслідність у розумінні кримінального процесуального законодавства.

Щодо аргументів захисту щодо провокації, то суд зазначає наступне.

За приписами ч.3 ст.271 КПК України під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

У постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 688/2697/18, від 10 травня 2022 року у справі № 320/1940/17-к висловлено правову позицію про те, що для встановлення факту провокації злочину визначальним є з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад ініціатива в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи було би скоєно злочин без втручання правоохоронних органів; чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особу було втягнуто у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою. Указані вимоги узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішеннями у справах: «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року, «Веселов та інші проти Російської Федерації» від 02 жовтня 2010 року, «Банніков проти Російської Федерації» від 04 листопада 2010 року, «Матановіч проти Хорватії» від 04 квітня 2017 року.

Провокація вчинення злочину наявна, якщо: були активні дії правоохоронних органів, з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів. Під час встановлення наявності чи відсутності провокації вчинення злочину ключовим є встановлення того факту, чи вчинила б його особа, якби працівники поліції цьому не сприяли, використовуючи для цього різного роду методи. У кожному конкретному випадку слід аналізувати вагомість причин проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що правоохоронним органам стало відомо про злочин із заяви потерпілого від 26 лютого 2015 року про вчинення кримінального правопорушення, про що 26 лютого 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отримана у передбачений КПК України спосіб інформація про злочинну діяльність давала обґрунтовані підстави органу досудового розслідування для початку проведення заходів (контролю за вчиненням злочину) з метою викриття винних та відповідного документування. Проводячи негласні слідчі (розшукові) дії, орган слідства максимально віддалено спостерігав за тим, чи буде вчинено злочин і чи підтвердиться наведена у заяві від 26 лютого 2015 року інформація.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що намір на вчинення злочину у обвинуваченого сформувався без стороннього впливу, і погоджується із доводами прокурора про відсутність в матеріалах кримінального провадження ознак, притаманних підбурюванню до вчинення злочину, а доводи захисника про протилежне відхиляє як невмотивовані. Поведінка органу досудового розслідування обмежувалася виключно документуванням злочину та була пасивною як того і вимагають правила КПК України під час контролю за вчиненням злочину.

Викладене вище свідчить, що стороною захисту належним чином не обґрунтовано і не доведено, а матеріали провадження не містять дані, які б свідчили про порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб спричинили визнання перелічених доказів недопустимими.

Показання ОСОБА_3 щодо невизнання своєї провини спростовується наведеними вище оціненими доказами, є голослівним, розцінюється як уникнення кримінальної відповідальності за скоєне та спосіб захисту.

Твердження сторони захисту щодо неотримання обвинувального акта та необізнаність щодо суті обвинувачення спростовується розпискою самого обвинуваченого від 02 липня 2015 року про отримання обвинувального акта та неодноразове роз`яснення судом суті обвинувачення у порядку ст.348 КПК України, що підтверджується звукозаписами судових засідань.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, що використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру, а тому не є процесуальним джерелом доказів та не відповідає критеріям належності. Утім наведене жодним чином не впливає на результат розгляду справи.

Під час реалізації свої прав стороною захисту у підтвердження своїх доводів надано висновок кафедри кримінального процесу факультету з підготовки фахівців для підрозділів слідства Львівського державного університету внутрішніх справ від 06 листопада 2015 року щодо надання тлумачення окремих норм КПК України та заявлено про допит свідка ОСОБА_26 , показання якого характеризують особу потерпілого і не стосуються події кримінального правопорушення (спростовують показання обвинуваченого в частині бути лише присутнім та свідком при поверненні боргу потерпілим ОСОБА_13 , адже казав обвинуваченому поставити підписи в розписці, яку будуть оформляти, проте під час дачі показань в суді ОСОБА_3 не зміг пояснити, чому ні в кого з них трьох ні ручки, ні паперу не було). Тому дані докази не є належними та не можуть бути покладені в основу ухвалення вироку.
Виходячи із положень ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на прокурора (ст.92 КПК України), на виконання яких прокурором надано, а судом за правилами ст.94 КПК України оцінено докази, які підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення. Досліджені та проаналізовані у ході судового розгляду докази в сукупності та взаємозв`язку, які зібрані стороною обвинувачення відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є належними та допустимими, беззаперечно та безсумнівно підтверджують винуватість поза розумним сумнівом обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати цивільно-правове зобов`язання з погрозою застосування насильства над потерпілим та його близькими родичами, вчиненому за попередньою змовою групо осіб, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я. Такі діяння органом досудового розслідування кваліфіковані правильно.

Відповідно до положень ч.2 ст.416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 28 квітня 2016 року ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.355 КК України до покарання позбавлення волі на строк 3 роки.

Виходячи з принципу індивідуалізації покарання, судом ураховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно із ст.12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вперше притягається до кримінальної відповідальності, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, під наглядом у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року наведений вирок скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому не може посилити призначене раніше покарання у виді 3 років позбавлення волі, що за санкцією статті є мінімальним. За таких фактичних обставин справи та правового регулювання, а також за відсутності підстав для застосування ст.69 КК України, суд не може призначити інше покарання, аніж 3 роки позбавлення волі.

Суд не бере до уваги скасований у даній справі 13 грудня 2019 року Львівським апеляційним судом вирок Сихівського районного суду м.Львова від 17 липня 2018 року, яким обвинуваченому призначено покарання у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що ухвалений при перекваліфікації дій зі ст.355 КК України на ч.1 ст.125 КК України.

Згідно із п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули строки, визначені цією статтею, зокрема, 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п.2 цієї частини (3 роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років). Аналогічні строки були передбачені щодо злочину середньої тяжкості за нормами кримінального закону, чинного на момент вчинення злочину.
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.
Ураховуючи те, що подія злочину мала місце 17 березня 2015 рокута на час судового розгляду сплинув п`ятирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, суд на підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України вважає можливим звільнити обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Відомості щодо переривання строку перебігу давності у матеріалах справи відсутні.

Адвокатом ОСОБА_7 від імені та в інтересах потерпілого у порядку, визначеному ст.128 КПК України, пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування 3671,73 грн витрачених на лікування та 8000 грн моральної шкоди, завданої унаслідок злочинних дій обвинуваченого. Сторона захисту проти позову заперечила.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд установив наступне.

Згідно з ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч.5 ст.128 КПК України).

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону ч.1 ст.1177 ЦК України.

Виходячи із приписів ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Заявляючи 3671,73 грн, витрачених на лікування потерпілого, його заявник обгрунтовує такий розмір медичними довідками та чеками. Утім, ні потерпілий, ні його адвокат таких доказів суду не надали, що є їх процесуальним обов`язком. У матеріалах справи узагалі відсутнє документальне підтвердження понесення потерпілим таких витрат на лікування, у зв`язку з чим позов у цій частині не підлягає до задоволення.

За положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як передбачено ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою виступають душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язані ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима. Можливою є грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки.

Суд вважає, що сам факт вчинення обвинуваченим протиправних дій відносно потерпілого та нанесення йому легкого тілесного ушкодження є безумовним свідченням завдання моральних страждань, враховуючи ч.1 ст.3 Конституції України, за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 639/2981/19).

У даній справі внаслідок учинення проти потерпілого умисного злочину останній зазнав душевного болю, жалю та переживань, що беззаперечно позначилось на його психологічному та фізичному здоров`ї. Адекватний розмір сатисфакції становитиме 2500 грн моральної шкоди. Даний висновок відповідатиме таким загальним засадам цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність, не суперечитиме засадам кримінального судочинства. Розмір 8000 грн моральної шкоди за встановлених обставин є завищеним та жодним чином не доведений.

Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Тому з урахуванням наведених вище підстав і мотивів заявлений цивільний позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 2500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, витрати на залучення експерта та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.355 КК України та призначити йому покарання позбавлення волі на строк три роки.

Звільнити ОСОБА_3 на підставі ч.5 ст.74 КК України з урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.49 КК України від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Задоволити частково цивільний позов.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 2500 грн моральної шкоди.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_27