ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2022 року

м. Київ
справа №462/1156/18
провадження № 51-1028км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
перекладача ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, постановлену у кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та громадянина Республіки Судан, жителя АДРЕСА_1 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 332 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Залізничного районного суду міста Львова від 26 травня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 332 КК, та призначено йому покарання, із застосуванням частини 1 статті 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на строк 2 роки.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він, реалізуючи спільний із невстановленою досудовим розслідуванням особою умисел, направлений на організацію незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску до Республіки Польща, зателефонував до ОСОБА_9 та повідомив про необхідність її приїзду у місто Львів для подальшого перетину кордону.
Для виконання спільного злочинного плану ОСОБА_6 залучив ОСОБА_10 , який мав забезпечити безпосереднє переправлення осіб через лінію державного кордону України у визначеному напрямку, та ОСОБА_11 , який мав зустріти ОСОБА_9 на території Республіки Польщі для подальшого переміщення останньої до Французької Республіки.
26 грудня 2017 року на станції залізничного вокзалу «Львів» ОСОБА_6 зустрів громадянку Республіки Судан ОСОБА_9 , яку перевіз за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 , де остання передала ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1800 доларів США в якості оплати за її незаконне переправлення через державний кордон України.
Того ж дня ОСОБА_6 на АДРЕСА_3 , навпроти Торгівельного центру «Метро» згідно з попередньою домовленістю передав ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 200 доларів США як аванс за переправлення ОСОБА_9 через лінію державного кордону, та, переконавшись, що всі необхідні дії для реалізації злочинної домовленості виконані, поїхав за місцем свого проживання, а ОСОБА_9 разом із ОСОБА_10 вирушила у напрямку державного кордону України з метою його подальшого незаконного перетину.
26 грудня 2017 року о 23 год 25 хв ОСОБА_9 було затримано працівниками прикордонної служби при спробі незаконного перетину державного кордону.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 у частині призначеного покарання змінено, виключено з вироку суду застосоване додаткове покарання позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із судовим рішенням, постановленим у справі, просить його скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор стверджує, що ухвала апеляційного суду не містить належних спростувань доводів апеляції сторони обвинувачення про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання та безпідставність застосування приписів статей 69, 75 КК.
Так, скаржник наполягає на відсутності у справі обставин, що пом`якшують покарання, на які, всупереч відсутності об`єктивних даних, посилається місцевий суд у вироці. Зокрема, на переконання прокурора, помилковим є твердження суду про утримання засудженим малолітньої дитини, адже згідно зі свідоцтвом про її народження він не є її батьком. Крім того, вину у скоєному ОСОБА_6 визнав лише під час повторного допиту перед початком судових дебатів під тягарем зібраних стороною обвинуваченням доказів, що спростовує вказівки суду про щирість його каяття та сприяння у розкритті вчиненого ним злочину. Не врахував суд також і стійкої антисоціальної поведінки засудженого, про що свідчать дані про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину.
Відтак наведеного апеляційний суд не врахував, а тому ухвала, постановлена за наслідками апеляційного провадження, приписам статті 419 КПК не відповідає.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні касаційної скарги, стверджував про відсутність підстав у кримінальному провадженні для застосування приписів статей 69, 75 КК.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили відмовити у задоволенні касаційних вимог про скасування ухвали апеляційного суду, вказували на відсутність об`єктивних підстав вважати ОСОБА_6 суспільно-небезпечною особою, а відтак і необхідності призначати йому покарання із реальним його відбуттям.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за частиною 3 статті 332 КК у поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як слідує з приписів частини 2 статті 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати прийняття рішення по кожному із них.
Не погоджуючись із обвинувальним вироком місцевого суду, сторона обвинувачення звернулася до апеляційного суду зі скаргою, в якій стверджувала, що покарання призначене ОСОБА_6 , із застосуванням статті 69 КК, є надто м`яким, а рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК необґрунтованим, й наводила доводи на обґрунтування своєї позиції.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру скоєних дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За правилами частини 1 статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
З матеріалів справи слідує, що апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо призначеного засудженому покарання із застосуванням приписів статті 69 КК. Так, як вірно зазначено судом, при призначенні саме такої міри покарання місцевий суд обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, позитивні характеристики за місцем проживання, бажання засудженого стати на шлях виправлення, про що свідчить працевлаштування засудженого та позитивні відгуки, надані його роботодавцем.
Окрім того, враховано судом також обставини, які пом`якшують призначене покарання, щире каяття ОСОБА_6 , сприяння у розкритті злочину та утримання ним неповнолітньої дитини.
Твердження прокурора про відсутність об`єктивних даних, які би свідчили про наявність вказаних обставин, не заслуговують на увагу. Так, як убачається із вироку місцевого суду розгляд кримінального провадження було здійснено за процедурою, передбаченою частиною 3 статті 349 КПК, що свідчить про визнання засудженим своєї вини у обсязі обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті. Про щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину йдеться також і в обвинувальному акті, складеного за результатами досудового розслідування прокурором у справі. Не оспорювалися ці обставини і під час розгляду справи в суді першої інстанції.
У місцевому суді 03 червня 2019 року була допитана свідок ОСОБА_12 , яка пояснила, що ОСОБА_6 , є біологічним батьком дитини, піклується про їх спільну доньку, допомагає матеріально, а тому просила суворо його не карати.
А тому з огляду на викладене вище та відсутність обставин, передбачених статтею 67 КК, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для призначення засудженому основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 3 статті 332 КПК, у виді позбавлення волі на строк 5 років, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас як вірно встановив апеляційний суд, оскільки протиправні дії, вчинені ОСОБА_6 без використання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, враховуючи, що засуджений на момент скоєння злочину не працював, підстав для застосування додаткового виду покарання, як то позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, місцевий суд не мав. А тому, враховуючи наведене, обґрунтовано виключив посилання на призначення цього додаткового виду покарання із вироку суду.
Колегія суддів також погоджується з висновками апеляційного суду про правомірність застосування приписів статті 75 КК у цій справі.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
При вирішенні питання щодо обґрунтованості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання апеляційний суд детально дослідив дані, які характеризують особу засудженого виключно з позитивної сторони, урахував, обставини вчиненого засудженим злочину, кваліфікуючі ознаки інкримінованого йому протиправного діяння, та дійшов висновку про можливість його виправлення без відбування призначеного судом покарання, встановивши максимально допустимий іспитовий строк 3 роки.
При цьому у ході розгляду справи в суді касаційної інстанції, у тому числі, за участі сторони захисту, обставин, які би вказували на підвищену суспільну небезпеку особи, колегія суддів не встановила.
Таким чином ухвала апеляційного суду, постановлена за наслідками перевірки доводів апеляційної скарги, аналогічних наведеним стороною обвинувачення під час касаційного провадження, відповідає вимогам статті 419 КПК, містить докладні підстави, з яких твердження, висловлені прокурором, визнані судом необґрунтованими та належні мотиви їх спростування.
З висновками, викладеними в ухвалі суду, погоджується і суд касаційної інстанції, та, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, вважає покарання, призначене ОСОБА_6 справедливим та домірним вчиненому, та не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування приписів статті 75 КК.
Враховуючи наведене, у задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3