Справа № 675/374/22
Провадження № 1-в/675/48/2022
У Х В А Л А
"25" травня 2022 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, яке в ході розгляду справи спільно з адвокатом ОСОБА_5 було доповнене, та в кінцевій редакції клопотання просив про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, мотивуючи це тим, що він відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», оскільки засуджений до довічного позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_4 просив вирішити питання щодо визначення терміну можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення та встановити чіткі критерії, на підставі яких вони мають відбуватись. ОСОБА_4 вказав, що строк його покарання має бути переглянутий на підставі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. На переконання засудженого, практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод є джерелом міжнародного права, і, відповідно до Конституції України, являється частиною національного законодавства, а отже наявні усі законні підстави для вирішення питання, яке ОСОБА_4 ставить перед судом.
Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини засуджений вважає, що є законні підстави для звільнення його достроково від відбування призначеного судом покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Засуджений звернув увагу суду, що в Україні відсутня перспектива перегляду довічного ув`язнення, а існуюча у ч. 2 ст. 87 КК України норма про можливість застосування помилування, на думку ОСОБА_4 , не задовольняє вимогам ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. Дані обставини засуджений вважає такими, що прямо суперечать вимогам ст. 28 Конституції України, і відповідно до практики Європейського суду з прав людини є підставою для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або звільнення ОСОБА_6 від покарання. Засуджений наголошує, що відсутність процесуальних норм не є перешкодою для задоволення його клопотання. При цьому засуджений вказує, що він має право знати, коли та на підставі яких критеріїв може бути розглянуте питання про його дострокове звільнення.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.09.2017 року, у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 2 ст.115 та ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання:

- за п.п. 1, 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді довічного позбавлення волі,

- за ч. 1 ст. 135 КК України - 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та остаточно призначено його у виді довічного позбавлення волі.
Згідно ухвали Апеляційного суду Хмельницького області від 10.01.2018 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 07.09.2017 року стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 06.06.2019 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 07.09.2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницького області від 10.01.2018 року змінено.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VІІІ) зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без зміни.
Слід зазначити, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_4 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 будь-яким законом не усунута.
Засуджений ОСОБА_4 та його адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю.

Прокурор проти задоволення клопотання ОСОБА_4 заперечував.

Допитавши засудженого, його адвоката, перевіривши матеріали, додані до клопотання, особову справу засудженого, вислухавши висновок прокурора, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КПК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

За ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким врегульовані ст. ст. 81, 82 КК України відповідно.

Порядок застосування зазначених норм права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Таким чином, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність:

при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України);

при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).

Аналогічна позиція викладена у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

У абз. 2 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» міститься вимога до суду ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

З огляду на необхідність всебічного та повного з`ясування обставин справи та доводів засудженого, судом було ретельно перевірено характеризуючи дані про особу ОСОБА_4 під час відбування покарання, шляхом дослідження матеріалів особової справи та долучених до матеріалів справи письмових доказів, які свідчать, що ОСОБА_4 характеризується посередньо, не заохочувався, допустив 5 порушення вимог режиму утримання, за що 5 разів притягнутий до дисциплінарної відповідальності, та які на час розгляду клопотання погашені.

Інших об`єктивних даних, які б переконували суд у тому, що ОСОБА_4 став на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, суду надано не було.

За таких обставин суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_4 свідчить про те, що він не довів, що став на шлях виправлення або своє виправлення, а тому відсутні підстави для його умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Слід зазначити, що покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, однак не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Згідно ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

За вимогами ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст. 81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених, у тому числі, до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України застосовується до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Аналогічна позиція викладена у п. п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Так, згідно п. п. 3, 4 вказаної постанови, відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст. ст. 81, 82 КК України не передбачена.

Однак слід вказати, що національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні ОСОБА_4 .
Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.
При цьому слід зазначити, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, на яке, в тому числі, покликається засуджений, у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Доводи про те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші.
З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутня встановлена національним законодавством процесуальна процедура для умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що поставлені у клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, а також про визначення терміну можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни покарання невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення та встановлення чітких критерії, на підставі яких вони мають відбуватись, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 81, 82 КК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»,

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1