УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2022 року

м. Київ
справа № 293/557/19
провадження № 51-5166ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, яка постановлена в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі КК України);
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.
Суть питання
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2021 року ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Цим же вироком суду, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він близько з 24 год 00 хв 03 січня 2019 року до 06 год 00 хв 04 січня 2019 року, перебуваючи у АДРЕСА_2 ), застосовав фізичне насильство до ОСОБА_6 , знявши з неї штани та нижню білизну. При цьому потерпіла ОСОБА_6 чинила йому опір, однак ОСОБА_5 , використовуючи перевагу у фізичній силі, вчинив з нею насильницький статевий акт у природній формі.
Крім того, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 у тому, що він, близько 24 год 00 хв 03 січня 2019 року до близько 06 год 00 хв 04 січня 2019 року, перебуваючи у АДРЕСА_2 ), вчинив з ОСОБА_6 статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, чим порушив її статеву свободу та недоторканість.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2022 року змінив вирок місцевого суду в його мотивувальній частині, а саме визнав як доказ вини обвинуваченого за ч. 1 ст. 152 КК України ОСОБА_5 протокол слідчого експерименту з доданим до нього відеозаписом, за участі свідка ОСОБА_7 від 13 січня 2019 року. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильно надану оцінку доказам та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого засудженими кримінального правопорушення та даними про їх особи через м`якість, просить скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 152 КК України. При цьому, на переконання прокурора, апеляційний суд належно не перевірив доводи його апеляційної скарги щодо незаконності виправдувального вироку суду першої інстанції та не навів підстав, за яких визнав ці доводи необґрунтованими, а тому постановлена цим судом ухвала є незаконною та не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України). Також прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції, всупереч її клопотанню, не дослідив повторно докази.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції, якщо відповідні висновки судів нижчої інстанції належним чином мотивовано.
Як видно зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ відповідно до ст. 94 КПК України із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Так, місцевий суд встановив, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
При цьому суд у своєму рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, і зазначив мотиви, виходячи з яких, дійшов такого висновку.
Не погодившись із виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело, на його думку, до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення особі обвинуваченого та безпідставного його виправдання.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про недоведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, при вказаних у вироку обставинах, при цьому зазначив, що висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами, які судом всебічно і повно безпосередньо досліджені та правильно оцінені, а також перевірені колегією суддів під час апеляційного розгляду.
Посилання прокурора на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам КПК України та його клопотанням, не дослідив повторно докази, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотаннях прокурора про повторне дослідження доказів по справі, не наведено обґрунтування щодо не повного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.
Так, апеляційний суд зазначив, що потерпіла ОСОБА_6 , будучи допитаною в ході судового засідання розповіла, що ґвалтував її тільки ОСОБА_5 , а з ОСОБА_4 вона вступила в статеві відносини добровільно, а заяву відносно останнього написала у зв`язку з тим, що він начебто не заступився за неї перед ОСОБА_5 . Також розповіла, що на момент розгляду справі в суді вона вже одружилась з ОСОБА_4 і ніяких претензій до нього не має.
Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.
Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
При цьому прокурором у касаційній скарзі не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.
Крім того, хоч прокурор і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.
Крім того, Верховний Суд не вбачає підстав вважати, що засудженому ОСОБА_5 призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу через м`якість, виходячи з обставин цієї справи та того, що йому судом призначено покарання наближене до максимальної межі передбаченої санкцією інкримінованої йому статті.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3