ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2102/22 Справа № 177/1208/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисників (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001099, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слов`яносербськ Слов`яносербського району Луганської області, який має вищу освіту, завідувача кафедри Криворізького національного університету, одруженого, що має на утриманні малолітнього сина, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Вказує, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, не в повній мірі врахував позицію потерпілої, яка просила суворо покарати обвинуваченого та призначити йому покарання з реальним його відбуванням.

Одночасно вказує, що обвинуваченим не відшкодовано заподіяні збитки та моральну шкоду, що свідчить про неусвідомлення ним спричинених наслідків. Крім того останній зазначав про необхідність точного розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 зазначає, що апеляційна є необгрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Вказує, що його підзахисний обвинувачується у вчиненні злочину з необережною формою вини, свою винуватість визнав, розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше не судимий, а тому призначене судом покарання є достатнім. Вважає безпідставними твердження сторони обвинувачення стосовно невідшкодування потерпілій завданої шкоди, оскільки судом було встановлено, що обвинувачений добровільно відшкодував матеріальну шкоду в сумі 26 100,00 грн. та пропонував потерпілій оплатити її санаторно курортне лікування, що визнано останньою, втім вона від цього відмовилася.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 роки, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Покладено на обвинуваченого згідно ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.
Вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які всіма учасниками кримінального провадження визнаються та в апеляційному порядку не оспорюються, 12.06.2020 приблизно в 20:20 год., знаходячись на автодорозі Кропивницький-Кривий Ріг-Запоріжжя, на ділянці дороги між м. Кривий Ріг та смт Радушне, в Криворізькому районі Дніпропетровської області, достовірно знаючи, що його дружина ОСОБА_12 не має права керування транспортними засобами, передав останній ключі та допустив її до керування власним автомобілем «Geely MK Cross», реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.2, п. 2.9 ґ Правил дорожнього руху України.
В цей же день, приблизно о 20:30 годин, водій ОСОБА_12 , рухаючись з пасажиром ОСОБА_7 по проїзній частині вул. Вільної з боку вул. Лікарняної в бік вул. Щасливої в смт Радушне Криворізького району Дніпропетровської області зі швидкістю близько 10 км/год, наближаючись до пішоходів ОСОБА_11 , з новонародженою донькою ОСОБА_13 , та її чоловіка ОСОБА_14 , які йшли попереду неї в попутному з нею напрямку, в габаритній смузі руху керованого нею автомобіля, діючи зі злочинною недбалістю, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого нею автомобіля, внаслідок чого допустила наїзд керованого нею автомобіля на пішохода ОСОБА_11 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала травми, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя.
Дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ст. 287 КК України за ознаками допуску до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, вчиненого особою, відповідальною за технічний стан або експлуатацію транспортного засобу, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги з викладених у ній підстав; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ст. 287 КК України, доведеність його вини, правильність вирішення цивільного позову потерпілої ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор фактично не оспорює законність та справедливість за видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання, оскільки просить призначити його у тому самому виді та розмірі, втім з реальним його відбуванням, а доводи апелянта в цілому зводяться до заперечення наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування вказаного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), а також у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».
Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, та щодо наслідків, які настали, характеризується необережною формою вини; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обтяжений стійкими соціальними зв`язками - має на утриманні малолітню дитину, працевлаштований і за місцем роботи характеризується позитивно.

Крім того судом було грунтовно прийнято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття обвинуваченого, активного сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що його обтяжують.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття ним покарання, та про необхідність призначення останньому основного покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. З правильністю такого покарання колегія суддів погоджується і не вбачає підстав для його обтяження, оскільки вважає це покарання справедливим за видом та розміром і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

При цьому суд апеляційної інстанції приймає до уваги дані про особу обвинуваченого та фактичні обставини справи у контексті вимог ч. 1 ст. 75 КК України і вважає, що вказані відомості у сукупності, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше не судимий та вперше вчинив злочин, який має неумисний характер, обтяжений вагомими соціальними зв`язками, має на утриманні малолітню дитину, відомості про будь-як іншу його протиправну поведінку відсутні, вину визнав в повному обсязі, добровільно вживав заходи до відшкодування заподіяної шкоди, - дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може бути виправлений без реального відбування покарання, зі звільненням від нього з випробуванням, з іспитовим строком.

На думку колегії суддів, у вироку наведене належне і достатнє обгрунтування прийнятого рішення як в частині виду та розміру призначеного покарання, так і щодо звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням. Відсутні розумні підстави вважати, що фактично призначене обвинуваченому покарання, зі звільненням від його відбування з випробуванням, є недостатнім для досягнення щодо нього мети кримінального провадження, а реальне відбування ним покарання буде у цьому сенсі більш ефективним.

Доводи апеляційної скарги прокурора таких висновків не спростовують, оскільки апелянт не посилається на будь-які нові обставини, що не були враховані судом, обмежуючись загальними міркуваннями щодо неправильної, на його думку, оцінки тих відомостей, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, - фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, його наслідків, ставлення обвинуваченого до вирішення питань відшкодування шкоди, заподіяної злочином, і які, на думку колегії суддів, дістали у вироку належну оцінку.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , будучи однією сім`єю, добровільно сплатили потерпілій 21.600, 00 грн. за рахунок коштів сімейного бюджету, що спростовує апеляційні доводи прокурора щодо невжиття ним заходів до відшкодування завданих збитків. Що стосується посилання апелянта на недостатнє врахування позиції потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого, то воно не грунтується на законі про кримінальну відповідальність, оскільки за правилами ст. ст. 50, 65 КК України позиція потерпілої не входить до кола обставин, що підлягають врахуванню при призначенні кримінального покарання.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор в апеляційній сказі, посилаючись на невірну, на його думку, оцінку судом фактичних обставин справи, у той же час не наводить переконливих міркувань з приводу того, чому мета кримінального покарання не може бути досягнута щодо ОСОБА_7 в умовах звільнення від його відбування з випробуванням.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається. Інших обставин, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3