№ 207/1716/22
№ 1-кп/207/320/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське кримінальне провадження №0000743 від 22.04.2020 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Клесів, Сарненського району, Рівненської області, маючого середню освіту, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , молодшого сержанта, військовослужбовця призваного по мобілізації, водія-кранівника роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;
мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
18 березня 2014 року з дня опублікування набрав чинності Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» за № 303/2014 від 17 березня 2014 року.
Пунктом 1 Указу в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію» за № 303/2014 від 17 березня 2014 року визначено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Тобто, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 польова пошта (надалі військова частина НОМЕР_1 ) від 08.05.2015 року № 101 (по стройовій частині) молодшого сержанта ОСОБА_5 , водія-кранівника роти матеріального забезпечення, поставлено на всі види забезпечення та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, ОСОБА_5 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
У відповідності до ст.ст. 17, 65 Конституції України ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
В порушення наведених вище вимог законодавства, чітко знаючи та розуміючи зміст покладених на нього обов`язків з військової служби, проте діючи всупереч зазначеним обов`язкам, визначеним у статутах Збройних Сил України, молодший сержант ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти встановленого порядку несення військової служби самовільному залишенні військової частини, вчиненому в умовах особливого періоду, крім військового стану, за наступних обставин.
Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем призваним по мобілізації, перебуваючи на посаді водія-кранівника роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 01 червня 2016 року об 18 год. 00 хв., тобто в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась у АДРЕСА_2 .
В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій умисел на самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, молодший сержант ОСОБА_5 перебував поза межами військової частини НОМЕР_1 , знаходячись за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, вільний час, який з`явився молодшого сержант ОСОБА_5 у зв`язку із ухиленням від виконання обов`язків з військової служби шляхом самовільного залишення військової частини, останній використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, приховуючи свою належність до Збройних сил України.
Під час незаконного перебування поза межами військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_5 до органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, органів військового управління, правоохоронних органів з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча мав об`єктивну можливість вчинити вказані дії та повернутись до виконання обов`язків з військової служби.
01 липня 2022 року молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до Маріупольської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Республіканська, буд. 37, тим самим фактично припинивши вчинення ним триваючого кримінального правопорушення.
Своїми умисним діями молодший сержант ОСОБА_5 вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину за викладених обставин визнав вину повністю та пояснив, що дійсно, 08.05.2015 року його було призначено на посаду водія-кранівника роти матеріального забезпечення та поставлено на всі види забезпечення і зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , де він і проходив військову службу. 01.06.2016 року він залишив військову частину НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась у АДРЕСА_2 та поїхав до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 , де і перебував до 01.07.2022 року. Вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся. Просив суворо не карати.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки усіх учасників процесу, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого, дослідженням документів, що стосуються особи обвинуваченого.

Оцінюючи докази у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому провадженні доведена повністю у встановленому судом обсязі, а вчиненні ним злочинні дії правильно кваліфіковані, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Вирішуючи питання про обрання виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , у відповідності до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує те, що вчинений ОСОБА_5 злочин, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем призваним по мобілізації, має постійне місце реєстрації, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується задовільно, раніше не судимого. Суд також враховує відношення ОСОБА_5 до вчиненого ним злочину, а саме його щире каяття та активне сприяння у розкриттю злочину.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, враховуючи щире каяття ОСОБА_5 , його ставлення до вчиненого злочину, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без його ізоляції від суспільства, з обранням йому міри покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст. 407 КК України. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Покласти на нього обов`язки передбачені п.1, п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Питання процесуальних витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст.124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує згідно до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 369 - 371, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.1, п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не застосовувався.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ч.4 ст.394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області на протязі тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1