Дата документу 13.12.2021
Справа № 334/3214/20
Провадження № 1-кп/334/405/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000035 від 08.04.2020 року за обвинувачення м

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, не одруженого, який має на утриманні малолітню дитину 2007 р.н., не працюючого, є інвалідом другої групи, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України

ВСТАНОВИВ:

30.09.2019, Центральним Апеляційним Господарським судом Запорізької області винесено Постанову у справі за № 908/31/19, якою зобов`язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку площею 0,4733 га, розташовану між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , яка передавалась згідно з договором оренди землі, зареєстрованого за №295 у стані не гіршому порівняно з тим, в якому вона одержана в оренду, шляхом звільнення її від споруди (сторожки), паркану та шлагбауму для регулювання виїзду-заїзду автотранспорту.
Під час проголошення вищевказаної постанови в залі судового засідання був присутній адвокат ОСОБА_6 який на підставі договору б/н від 25.09.2019 надавав правову допомогу ОСОБА_4 . Також, вказану постанову Центрального апеляційного господарського суду 14.11.2019 року отримано ФОП ОСОБА_7 особисто.
20.11.2019 року держаним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 60669425 щодо зобов`язання фізичної особи ОСОБА_4 повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку площею 0,4733 га, розташовану між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , яка передавалась згідно з договором оренди землі, зареєстрований за №295 (адреса за договором АДРЕСА_4 ), у стані не гіршому порівняно з тим, в якому вона одержана в оренду, шляхом звільнення її від споруди (сторожки), паркану та шлагбауму для регулювання виїзду-заїзду автотранспорту.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем направлено копію вказаної постанови № 60669425 від 20.11.2019 року ОСОБА_4 , яку він отримав особисто 29.11.2019.
Вказаною постановою державним виконавцем надано строк ОСОБА_4 для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. У зазначений строк ОСОБА_4 рішення суду не виконано.
На підставі ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» після спливу десятиденного терміну державним виконавцем 31.01.2020 винесено постанову про накладення штрафу за невиконання вимог державного виконавця, яку відповідно до положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» направлено ОСОБА_4 простим листом.
Зазначеною постановою державним виконавцем повторно надано ОСОБА_4 10-денний термін для виконання рішення суду, яку останнім також проігноровано, при цьому продовжив використовувати її як автостоянку.
Таким чином, всупереч вимогам ст. 129-1 Конституції України та ст. 326 Господарського процесуального кодексу України ОСОБА_4 маючи прямий умисел на невиконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 року у справі № 908/31/19, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в період часу з 14.11.2019 по 29.04.2020 ухилявся від виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 908/31/19, а саме не повернув займану земельну ділянку шляхом звільнення її від споруди (сторожки), паркану та шлагбауму для регулювання виїзду-заїзду автотранспорту.
Своїми умисними діями ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, а саме: умисне невиконання постанови суду, що набрали законної сили.
Допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив суду, що дійсно, він отримав рішення суду, яким його зобов`язали повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку по вул. Товариській у місті Запоріжжя, яка передавалась згідно з договором оренди землі, у стані не гіршому порівняно з тим, в якому вона одержана в оренду, шляхом звільнення її від споруди (сторожки), паркану та шлагбауму для регулювання виїзду-заїзду автотранспорту.
Також, обвинувачений пояснив, що він був обізнаний, що держаним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.
ОСОБА_4 пояснив, що у нього не було умислу не виконувати рішення суду, оскільки спочатку він чекав на рішення суду Касаційної інстанції, а згодом, коли вже відкрилося виконавче провадження, у країні був оголошений карантин. Самостійно демонтувати споруди він не міг за станом свого здоров`я, а ті, до кого він звертався за допомогою, відмовлялися від пропозиції допомогти в демонтажу споруд, які знаходилися на земельній ділянці.
Просив суд виправдати його за відсутністю умислу невиконання постанови суду.
Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 не визнав себе винуватим, його вина повністю доведена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.
Так, свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що у неї, як державного виконавця на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 60669425 щодо зобов`язання фізичної особи ОСОБА_4 повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку площею 0,4733 га, розташовану між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , яка передавалась згідно з договором оренди землі.
20.11.2019 року держаним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 60669425 щодо зобов`язання фізичної особи ОСОБА_4 повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку площею 0,4733 га, розташовану між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , яка передавалась згідно з договором оренди землі, зареєстрований за №295 (адреса за договором АДРЕСА_4 ), у стані не гіршому порівняно з тим, в якому вона одержана в оренду, шляхом звільнення її від споруди (сторожки), паркану та шлагбауму для регулювання виїзду-заїзду автотранспорту.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем направлено копію вказаної постанови № 60669425 від 20.11.2019 року ОСОБА_4 , яку він отримав особисто 29.11.2019.
Вказаною постановою державним виконавцем надано строк ОСОБА_4 для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. У зазначений строк ОСОБА_4 рішення суду не виконано.
На підставі ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» після спливу десятиденного терміну державним виконавцем 31.01.2020 винесено постанову про накладення штрафу за невиконання вимог державного виконавця, яку відповідно до положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» направлено ОСОБА_4 простим листом.
Зазначеною постановою державним виконавцем повторно надано ОСОБА_4 10-денний термін для виконання рішення суду, яку останнім також проігноровано, при цьому продовжив використовувати її як автостоянку.
19.05.2020 року у примусовому порядку, земельна ділянка була звільнена із залученням робочої групи.
Показами свідка ОСОБА_9 суду підтверджено, що у травні 2020 року, він входив у склад робочої групи по демонтажу споруд на земельній ділянці розташованій між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Вони демонтували шлагбаум, сторожку, паркан.
При цьому, свідок пояснив, що обвинувачений ОСОБА_4 не чинив перешкод та перебував на земельній ділянці разом із робочою групою. Чому ОСОБА_4 добровільно не звільняв земельну ділянку, свідку не відомо.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що у травні 2020 року, вона як начальник юридичного департаменту районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району входила у склад робочої групи по звільненню земельної ділянки розташованій між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Обвинувачений ОСОБА_4 не чинив перешкод, але пояснював, що він добровільно міг її звільнити. На питання представника робочої групи, чому не звільняв її в рамках виконавчого провадження раніше, як було запропоновано, він пояснити не міг.
Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Біля її будинку, знаходилася земельна ділянка, яка була обладнана під стоянку для автомобілів. На даній парковкі вона залишала свій автомобіль та сумлінно сплачувала щомісячно орендну плату. Використовувала дану парковку до квітня 2020 року, а потім її попередили, що земельну ділянку слід звільнити. Причини звільнення вона не з`ясовувала.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.
Так, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, полягає в одному з таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.
Однією з форм невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито й не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.
Злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України, є триваючим злочином, оскільки особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, що набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність або відсутність в діях суб`єкту складу злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, Закон прямо не пов`язує обізнаність цього суб`єкта злочину про існування виконавчих проваджень з примусового виконання рішення суду.
Крім того, як було встановлено під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 був не тільки обізнаний про ухвалення постанови від 30.09.2019 року Центральним Апеляційним Господарським судом Запорізької області, але й оскаржив її.
Після цього, 20.11.2019 року держаним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 60669425 щодо зобов`язання ОСОБА_4 повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку.
29.11.2019 року дану постанову ОСОБА_4 отримав особисто.
За невиконання вимог державного виконавця, на підставі ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» після спливу десятиденного терміну державним виконавцем 31.01.2020 винесено постанову про накладення штрафу, який ОСОБА_4 сплачує зі своєї пенсії.
Отже, суд вважає неспроможними та надуманими доводи обвинуваченого, щодо необізнаності ОСОБА_4 виконати рішення суду у встановлені строки. А звідси робить висновок про умисне невиконання рішення суду, що є суб`єктивною стороною даного кримінального правопорушення.
Також, суд не бере до уваги пояснення обвинуваченого щодо невиконання рішення суду через карантинні обмеження, оскільки Конституцією України передбачено обов`язковість виконання судового рішення. Будь яких обмежень щодо виконання судових рішень не приймалось.
Отже, проаналізувавши показання обвинуваченого ОСОБА_4 який не заперечував своєї обізнаності про винесене рішення, однак не вказав суду на будь-які об`єктивні перешкоди, крім свого особистого небажання, які б позбавляли його можливості його виконати, та зіставивши їх з іншими доказами по справі, суд розцінює показання обвинуваченого як усталену модель захисту від пред`явленого обвинувачення, форму реалізації права на захист і бажання уникнути кримінальної відповідальності і покарання за вчинений злочин.
Таким чином, допитавши обвинуваченого, свідків та дослідивши письмові докази та матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вони поза всяким розумним сумнівом доводять в повному обсязі винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було підтримано прокурором та кваліфікує дії обвинуваченої за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, є інвалідом другої групи.
Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.
При призначенні покарання суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
З огляду на зазначене, враховуючі обставини вчинення кримінального правопорушення, відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, а також позиції прокурора, суд вважає, що наявні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без реального відбування покарання, застосувавши покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає суму 8500 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 381-382 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає суму 8500 гривень.

Речові докази, після набрання вироком законної сили, а саме: п`ять аркушів паперу із рукописними написами зберігати у матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1