Справа № 932/1254/22
Провадження №1-кс/932/649/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання слідчого СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської обл., українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, працюючого, не одруженого, на утриманні дітей не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171, ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в провадження слідчого судді ОСОБА_1 надійшло вищевказане клопотання, у якому сторона обвинувачення прохає застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово.

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий вказує, що у провадженні СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000269 від 13.02.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171, ч. 2 ст. 186 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 13.02.2022 року, користуючись правом, передбаченим ст. 34 Конституції України та ст. 25 Закону України «Про інформацію» журналісти департаменту журналістських розслідувань видання «Української правди» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в межах журналістської діяльності, на підставі редакційного завдання редактора видання «Українська правда», прибули до міжнародного аеропорту «Дніпро», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Аеропорт, 42, де в VIP залі аеропорту повинні були прибути пасажири з приватного літака, та почали проводити відеозйомку на свої мобільні телефони з метою збирання, одержання, створення, зберігання інформації для подальшого її поширення.

При цьому територія є публічним місцем, доступ до якого є вільним, а відтак останні могли знімати з АДРЕСА_3 , територію вказаного терміналу, та на підставі ст. 307 Цивільного кодексу України мали право знімати публічне місце та осіб, які там знаходились.

В цей час на території аеропорту знаходились ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та невстановлена в ході досудового розслідування особа, які помітивши журналіста ОСОБА_9 , використовуючи нецензурну лексику почали кричати на останнього, щоб він виключив мобільний телефон та припинив відеозйомку, на що ОСОБА_9 , повідомив, що він є журналістами та виконує редакційне завдання.

Після чого у ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , та у невстановленої в ході досудового розслідування особи, з метою перешкоджання здійсненню журналістом його законної професійної діяльності, а саме припинення збирання, одержання, відео зйомки, поширення і зберігання інформації, раптово виник умисел, спрямований на будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом ОСОБА_9 , законної професійної діяльності, вчиненому групою осіб, без попередньої змови.

Далі, ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , та невстановлена в ході досудового розслідування особа, реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом ОСОБА_9 , законної професійної діяльності, а саме припинення відеозйомки підійшли до журналіста ОСОБА_9 , після чого, продовжуючи скоювати злочин ОСОБА_4 та ОСОБА_11 шляхом застосування фізичної сили заламали руки останнього, при цьому ОСОБА_11 шляхом ривку заволодів мобільним телефоном «Iphone 11 pro», який знаходився в руках у потерпілого ОСОБА_9 . Після того, як ОСОБА_11 заволодів майном останнього, розуміючи, що на телефоні встановлений пін код, невстановлена особа підійшла до потерпілого та погрожуючи йому ножем змусила його назвати пароль для розблокування мобільного телефону, на що ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя, назвав невстановленій особі вказаний пароль для мобільного телефону.

Далі, ОСОБА_11 , реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом ОСОБА_9 законної професійної діяльності, видалив з телефону ОСОБА_9 зняті під час здійснення ним законної професійної діяльності відеозаписи та після чого повернув йому телефон.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 - кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 КК України, а саме будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності вчиненому групою осіб, без попередньої змови.

Після чого, до ОСОБА_9 підійшов журналіст та член знімальної групи ОСОБА_8 , який повідомив, що вони з ОСОБА_9 є журналістами та виконують редакційне завдання та зазначив, що ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , та інші невстановлена в ході досудового розслідування особа здійснили незаконне вилучення зібраних журналістом матеріалів та продовжив зйомку.

Після чого , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та невстановлена в ході досудового розслідування особа, знаходячись у вищевказаному місці продовжуючи свої умисні злочинні дії з метою перешкоджання здійсненню журналістом його законної професійної діяльності, а саме припинення збирання, одержання, відео зйомки, поширення і зберігання інформації, продовжили реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом ОСОБА_8 , законної професійної діяльності, вчиненому групою осіб, без попередньої змови , а саме: ОСОБА_11 , створюючи перешкоди для проведення зйомки схопив за руку останнього, а ОСОБА_4 в подальшому наніс один удар по руках ОСОБА_8 , в яких той тримав відеокамеру та здійснював відеозапис, таким чином намагаючись пошкодити відеокамеру та постійно вчиняючи дії щодо обмеження його вільного пересування та здійснення відеозапису.

Таким чином, внаслідок вчинення протиправних умисний дій, ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та невстановленої в ході досудового розслідування особи, журналісти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які знімали репортаж для видання «Української правди» були позбавлені можливості зняти матеріал в повному обсязі та були вимушені припинити проводити відеозйомку.

В результаті спільних дій, ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та невстановленої в ході досудового розслідування особи, унеможливили виконання журналістами ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , редакційного завдання внаслідок видалення знятих цими журналістами відеозаписів, чим перешкодили здійсненню журналістами ОСОБА_9 та ОСОБА_8 законної професійної діяльності.

Також, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 13.02.2022 року біля 14:00 години ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_10 , перебуваючи біля міжнародного аеропорту «Дніпро», за адресою: м. Дніпро, вул. Аеропорт, 42, побачили раніше не знайомого їм ОСОБА_12 , який тримав в руках мобільний телефон на який проводив відеозйомку конфлікту, котрий відбувався між журналістами департаменту журналістських розслідувань видання «Української правди» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в межах журналістської діяльності на підставі редакційного завдання редактора видання «Українська правда» та співучасниками злочину і невстановленою в ході досудового слідства особою. Так, ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_10 , визначили мобільний телефон, який тримав ОСОБА_12 , як об`єкт свого злочинного посягання.

Далі, перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, притримуючись єдиного спільного злочинного умислу співучасники злочину підійшли до потерпілого та з метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_4 , схватив потерпілого за ліву руку, в якій той тримав мобільний телефон, а ОСОБА_10 , за праву руку , таким чином, позбавивши останнього можливості до чинення опору, діючи умисно, спільно, відкрито, з застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу забрав мобільний телефон «Ксіомі Редмі Нот 9». Після чого співучасники злочину з майном ОСОБА_12 , намагались з місця вчинення ними злочину зникнути, однак були зупинені працівниками поліції.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 - злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

У сукупності злочинні дії ОСОБА_4 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 та ч. 2 ст. 186 КК України.

16.02.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчинення вищевказаного проступку та злочину.

Сторона обвинувачення вважає, що обґрунтованість підозри підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а також існують ризики того, що підозрюваний може вчинити дії, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Виходячи з таких обставин, слідчий просить застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та встановити заборону залишати йому житло цілодобово.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити.

Підозрюваний не визнав підозру та пояснив, що приїхав в аеропорт на зустріч зі своїм роботодавцем. Під час перебування на території аеропорту він побачив підозрілу особу, яка намагалась щось знімати на камеру телефону. Він проявив свій громадянський обов`язок, оскільки вважав, що невідома особа знімає військові гелікоптери. Він підійшов до невідомої особи, однак вона не представилась йому, на ньому не було розпізнавальних знаків. Вказує, що він нікого не бив та не чипав. В подальшому намагався припинити відеозйомку, яку здійснювала інша особа, однак на місце події одразу прибули працівники поліції і конфлікт відбувався вже у їх присутності. Телефон він не забирав, просто просив зупинити відеозйомку. Також вважає, що аеропорт є режимним об`єктом і відеозйомка там заборонена. Просить у задоволенні клопотання відмовити та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, також прохає врахувати, що він не має наміру переховуватись та впливати на свідків.

Захисник підозрюваного заперечувала проти задоволення клопотання. Надала аналогічні пояснення та просила врахувати, що її підзахисний нікого не бив, майна не пошкодив, телефон не забирав. Також він працевлаштований, утримує себе сам, живе з матір`ю, добровільно з`явився до поліції та приймає участь у всіх слідчих діях, на які його викликають. Просить відмовити у задоволенні клопотання та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Вислухавши сторону обвинувачення та сторону захисту, перевіривши наявність обґрунтованої підозри та ризиків, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 7 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах, в тому числі, верховенства права, згідно якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, законності, згідно якої під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а також забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, згідно якої ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, запобіжні заходи, є заходами забезпечення кримінального провадження та застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

За положеннями ч. 5 ст. 131 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Як встановлено ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог, викладених у ч. 2 ст. 177 КПК України, підставами для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення ЄСПЛ за скаргою № 25629/94 від «27» листопада 1997 року по справі «К.Ф. проти Німеччини», п. 57, обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Кавала проти Туреччини» (заява №28749/18) термін «обґрунтована підозра» означає наявність фактів чи відомостей, які б задовольняли об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила правопорушення. Однак те, що може бути визнано "розумним", залежить від усіх обставин. Відповідно, оцінюючи обґрунтованість підозри, необхідно встановити, чи забезпечена сутність гарантії, передбаченої п. 1 (с) ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, повинні існувати факти чи відомості про те, що заарештовану особу обґрунтовано підозрюють у вчиненні передбачуваного злочину. Термін "обґрунтованість" також означає поріг, який підозра повинна подолати, щоб задовольнити об`єктивного спостерігача щодо ймовірності звинувачень.

У п. «с» §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що законний арешт або затримання особи мають здійснюватися «за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення».

Дотримання стандарту доказування «обґрунтована підозра» оцінюється ЄСПЛ при встановленні порушення п. «с» §1 ст.5 та § 3 ст.5 конвенції щодо права на свободу та особисту недоторканність при затриманні особи та обранні стосовно неї запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням свободи. Уперше Суд дав визначення цьому стандарту в 1990 р. у рішенні у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom». Так, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Пізніше це визначення Суд не раз повторював при розгляді інших справ («Selahattin Demirtaє v. Turkey», п.161; «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan», п.88; «Erdagoz v. Turkey», п.51). Інакше кажучи, обмеження права на свободу та особисту недоторканність може мати місце лише за наявності обґрунтованої підозри, тільки суб`єктивного переконання (bona fide) недостатньо.

Обґрунтована підозра існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділенням Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000269 від 13.02.2022 року, яке розпочато за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171, ч. 2 ст. 186 КК України.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.02.2022 року підтверджується, що 13.02.2022 року до ЧЧ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла інформація про те, що невідомі особи, перебуваючи у групі, незаконно вимагали видалити зібрані матеріали журналістом ОСОБА_13 та умисно перешкоджали здійсненню журналістом законної професійної діяльності.

Орган досудового розслідування вважає, що до вчинення вказаних кримінальних правопорушень може бути причетний гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Вирішуючи питання щодо наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 КК України, виходжу з наступного.

Так, за диспозицією ч. 1 ст. 171 КК України кримінально караним діянням є незаконне вилучення зібраних, опрацьованих, підготовлених журналістом матеріалів і технічних засобів, якими він користується у зв`язку із своєю професійною діяльністю, незаконна відмова у доступі журналіста до інформації, незаконна заборона висвітлення окремих тем, показу окремих осіб, критики суб`єкта владних повноважень, а так само будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності.

З протоколу допиту потерпілого ОСОБА_9 убачається, що останній працює на посаді оператора у інтернет виданні «Українська правда». 13.02.2022 року ОСОБА_9 у складі знімальної групи журналіста ОСОБА_8 та водія ОСОБА_14 , прибув до аеропорту м. Дніпро на підставі редакційного завдання. Журналісти мали на меті відзняти матеріал для журналістського розслідування, а саме хто прилетів до м. Дніпро та перебував у VIP терміналі аеропорту, щоб згодом відправитись на святкування дня народження ОСОБА_15 , до бізнес центру «Менора».

Під час відеозйомки до ОСОБА_9 підбігли раніше невідомі йому особи (усього 4 особи), які почали голосно кричати, висловлюватись нецензурною лексикою, і вимагали, щоб ОСОБА_9 негайно припинив відеозйомку, на що він повідомив цим особам, що він є журналістом та виконує редакційне завдання. Після чого дві невстановлені особи з метою перешкоджання виконанню професійних обов`язків ОСОБА_9 , шляхом застосування фізичної сили, заламали йому руки та силоміць вирвали з рук мобільний телефон «Iphone 11 pro», для того, щоб видалити відзняте відео. Однак на телефоні був встановлений пароль. Після чого, як вказує ОСОБА_9 , невстановлена особа почала погрожувати йому ножем та вимагала надати пароль для розблокування телефону. ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя, назвав невстановленій особі пароль, після чого відеозаписи на телефоні були видалені невстановленою особою.

Також ОСОБА_9 бачив, як вказані особи, які щойно відібрали у нього телефон, підбігли до водія ОСОБА_16 , і почали викручувати та заламувати руки вже йому, з метою відібрання телефону та видалення інформації. Після цього в ситуацію втрутився вже М. Ткач та працівники поліції, і конфлікт було майже вичерпано. Впізнати нападників зможе.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання потерпілому ОСОБА_9 за фотознімками від 15.02.2022 року, останній впізнав осіб, які активно перешкоджали законній професійній діяльності іншим чином. Цими особами під № 1 виявився гр. ОСОБА_4 . Також у своїх поясненнях ОСОБА_9 вказує, що він раніше впізнав особу № 5, а саме ОСОБА_11 .

У протоколі допиту потерпілого ОСОБА_12 від 15.02.2022 року вказано, що він дійсно працює в редакції «Українська правда». 13.02.2022 року він перебував разом із знімальною групою в аеропорту м. Дніпро. За командою старшого групи він залишався в автомобілі, біля заїзду до VIP терміналу-2. При цьому він достовірно знав, що ОСОБА_9 перебуває біля VIP терміналу-2. Невдовзі йому подзвонив ОСОБА_17 та повідомив, що ОСОБА_9 не виходить на зв`язок. Тоді він рушив до терміналу, та підходячи до нього розпочав зйомку на камеру свого мобільного телефону. В цей час він побачив раніше невідомих осіб (близько 4), які стояли біля ОСОБА_9 . Через деякий час до нього під`їхав автомобіль, з якого вибігли двоє невідомих чоловіків, та почали запитувати у ОСОБА_12 , чому віз знімає. Вказаними особами неодноразово були висловлені вимоги ОСОБА_12 про припинення відеозйомки. В цей час до них підбігли працівники поліції, які не вчиняли жодних дій для припинення відібрання телефону у ОСОБА_12 . Другий чоловік все ж таки вирвав телефон з рук потерпілого та одразу ж передав його працівникам поліції. Впізнати осіб, які перешкоджали йому виконувати свої обов`язки зможе.

Підозра підтверджується й іншими зібраними під час досудового розслідування матеріалами, зокрема, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 , протоколами пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками, протоколом допиту ОСОБА_18 від 13.02.2022 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_19 від 14.02.2022 року та іншими доказами в сукупності.

Проаналізувавши зібрані досудовим розслідуванням матеріали, та з урахуванням пояснень учасників судового розгляду, слідчий суддя вважає, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 КК України, є обґрунтованою і підтверджується об`єктивними даними. Так, підозрюваний ОСОБА_4 діяв у групі, спільно з іншою особою, та вчиняв активні дії, що направлені на перешкоджання представникам засобів масової інформації виконувати свої законні повноваження іншим чином, тобто шляхом протиправного вилучення особистого телефона та видалення відеоматеріалу. Також ця активна поведінка полягала у притримані журналістів, штовханні, хапання за руки, намагання прикрити об`єктив камери ОСОБА_12 тощо.

Однак при цьому слідчим суддею встановлено, що тілесних ушкоджень, пошкодження майна чи матеріальних збитків у результаті конфлікту не було.

Щодо доводів захисника про те, що представники ЗМІ вели зйомку приховано, не представлялись, а територія аеропорту є публічно недоступним місцем і відеозйомка там заборонена, слід вказати таке.

Так, матеріалами клопотання доведено, що представники засобів масової інформації при появі підозрілих осіб одразу належним чином представились та повідомили, що вони є журналістами і виконують редакційне завдання. З огляду на тривалість конфлікту, підозрюваний не міг не розуміти, що перед ним є дійсно представники ЗМІ, які виконують професійні повноваження. Проте з метою недопущення відеозйомки та перешкоджанню діяльності журналістів, підозрюваний свідомо почав вчиняти умисні дії, направлені на інше перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності.

Щодо режимності об`єкту «аеропорт м. Дніпро», слід вказати, що події розгортались переважно біля VIP терміналу-2, а також біля місць для паркування автомобілів, тобто ці місця є відкритими, загальнодоступними, тому слідчий суддя вважає таке місце публічним, а відтак будь-якої заборони на відеозйомку не було.

Під час розгляду даного клопотання не встановлено фактів та обставин, які б свідчили про незаконність перебування представників ЗМІ на території аеропорту, тобто вони вважаються такими, що перебували під час виконання законних, професійних повноважень, та мали право на проведення відеозйомки.

Таким чином, ОСОБА_4 може бути причетним до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 КК України.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України та обґрунтованості підозри в цій частині, слідчий суддя вказує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 186 КК України грабежом (грабунком) визнається відкрите викрадення чужого майна. Частина друга статті 186 КК України визначає кваліфікуючи ознаки грабежу, зокрема, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Це кримінальне правопорушення є злочином із матеріальним складом, тобто для кваліфікації грабежу необхідно, щоб особа, яка заволоділа чужим майном, - обернула його на свою користь, тобто мала реальну можливість ним розпорядитися. Також однією із обов`язкових ознак грабежу є наявність корисливого мотиву, тобто вилучення майна з власності потерпілого відбувається з метою наживи. Протиправне вилучення майна з іншою метою не утворює складу злочину, передбачено ст. 186 КК України.

Подібний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року по справі № 596/1688/18.

У протоколі допиту потерпілий ОСОБА_12 вказує, що у ОСОБА_9 було відібрано телефон та видалено відеозаписи. Також було заволодіння його телефоном Хiomi Redmi Note 9, однак вказаний телефон було повернуто ОСОБА_12 працівниками поліції через кілька хвилин. З пояснень потерпілого ОСОБА_12 убачається, що майнової шкоди йому не заподіяно, з приводу застосованого насилля він до медичного закладу не звертався, з письмовою заявою до органів поліції м. Києва також звернення не було.

З огляду на такі обставини, слідчий суддя вважає, що в даному випадку не мало місце заволодіння особистим майном потерпілого з метою обернення його на користь підозрюваного. Телефон, який був відібраний, був одразу ж повернутий законному володільцю. Будь-якого корисливого мотиву чи реальної можливості обернути таке майно на свою користь, слідчим суддею не встановлено. Тобто дії з протиправного відібрання телефону потерпілого мало на меті лише видалення відеозаписів, тобто перешкоджання журналістської діяльності, а не вчинення грабежу.

Таким чином, слід дійти висновку, що дії ОСОБА_4 , що полягають у відібранні телефону ОСОБА_12 повністю охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 КК України, і не мають ознак грабежу.

Приймаючи до уваги вищезазначене, слідчий суддя вважає, що підозра за ч. 2 ст. 186 КК України не доведена та не підтверджується зібраними доказами, наявним в матеріалах клопотання, тому є необґрунтованою.

Відтак, оцінка заявлених ризиків та визначення виду запобіжного заходу, який доцільно застосувати до підозрюваного, здійснюється з урахуванням кваліфікації його дій виключно за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 171 КК України, тобто ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального проступку. Максимальний розмір покарання за ч. 1 ст. 171 КК України обмеження волі на строк до трьох років. Є й інші види покарання, передбачені санкцією згаданої статті, які взагалі не пов`язані з обмеженням свободи, а саме штраф або арешт.

З приводу ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України слід вказати, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні проступку. Суспільна небезпечність проступку нижча ніж вчинення злочину невеликої тяжкості, тобто такий критерій як тяжкість покарання у даному випадку не впливає на ризик переховування. Так, підозрюваний дійсно розуміє, що він вчинив проступок, однак відповідальність за вчинення цього кримінального правопорушення не є такого ступеню, щоб особа могла переховуватись від органу досудового розслідування з метою уникнення покарання, оскільки за відсутності судимості та з урахуванням особи підозрюваного, суд при призначенні покарання може перейти до більш м`яких його видів, зокрема, штрафу чи арешту.

В судовому засіданні підозрюваний пояснив, що він не має наміру переховуватись, оскільки з самого початку конфлікту на місці події перебувала поліція, він добровільно з`явився до відділу поліції для надання показань, має постійне місце проживання і офіційне місце роботи. Тому ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який прокурор вважає доведеним, істотно зменшується. Однак для забезпечення процесуальної поведінки підозрюваного, та виконання інших обов`язків, слідчий суддя вважає, що такий ризик все ж таки об`єктивно існує.

Щодо ризику, визначеного п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, вважаю його недоведеним, оскільки всі потерпілі проживають у Київській області та м. Києві, тому ризик впливу на них підозрюваного, який проживає у м. Кам`янське, Дніпропетровської області, не встановлений. При цьому потерпілі вже надали свої показання. Що стосується свідків, то на момент розгляду клопотання слідством проведено допит одного свідка ОСОБА_18 , який є працівником поліції, тому ризик впливу на нього не підтверджений. Інший свідок ОСОБА_19 надав аналогічні показання, проте вплив на нього не змінить інші показання вже допитаних потеплілих та свідка. Тому такий ризи не доведений стороною обвинувачення.

Загальними умовами для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що особа може вчинити хоча б одну дію, передбачену ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік підозрюваного та стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше.

Оцінюючи особу підозрюваного вбачаю, що ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем проходження служби, навчання, що підтверджено характеристиками, проходив службу у поліції спеціального призначення. На момент розгляду клопотання установлено, що підозрюваний дає показання та співпрацює зі слідством, з`являється на виклик до слідчого, прокурора.

У відповідності до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

За змістом ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Тобто домашній арешт не може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального проступку, за який передбачено покарання лише у вигляді штрафу, арешту або обмеження волі.

З огляду на таке, ураховуючи обставини даного кримінального провадження, приймаючи до уваги особу підозрюваного та недоведеність ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід, а саме особисте зобов`язання. Такий запобіжний захід є цілком обґрунтованим і адекватним заходом забезпечення кримінального провадження та дозволить запобігти єдиному ризику, що доведений прокурором і забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного. Відтак, у задоволенні клопотання слідчого належить відмовити.

На ппідставі викладеного та керуючись ст. ст. 179, 181, 184, 193, 194, 196, 372, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:

-прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора та суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

-не спілкуватися зі свідками та потерпілими по даному кримінальному провадженню, окрім випадків проведення спільних слідчих дій.

Роз`яснити підозрюваному та повідомити письмово під розпис, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш обтяжливий запобіжний захід, а також на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на слідчого, а якщо справа перебуватиме в провадженні суду на прокурора.

Ухвала діє до 16.04.2022 року.

Апеляційна скарга на ухвалу подається до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_20