У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області подання інспектора Ужгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Закарпатській області ОСОБА_3 про вирішення питання щодо звільнення від призначеного вироком Мукачівського районного суду від 28.12.2018 року, покарання:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгорода, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, ромської національності, не працюючого, з неповною середньою освітою, не одруженого, раніше судимого,-
УСТАНОВИВ:

07.10.2021 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло подання інспектора Ужгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» ОСОБА_3 про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_4 від призначеного судом покарання.

В обґрунтування подання зазначено, що ОСОБА_4 був засуджений вироками:
-Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року (злочин вчинено 16.03.2018 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;
-Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 року (злочин вчинено 07.05.2018 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України;

-Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2018 року (злочин вчинено 27.11.2017 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України;

-Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2019 року (злочин вчинено 07.07.2018 року), на підставі ч.4 ст.70 ККУ за сукупності злочинів з урахуванням вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць;
-Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2019 року (злочин вчинено 01.08.2018 року), призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч.4 ст.70 ККУ за сукупності злочинів з урахуванням вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;
-Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2019 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, 1 місяць.

Однак у жодному з цих вироків не враховано відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2019 року, за яким ОСОБА_4 був засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України. При цьому на ОСОБА_4 згідно з ч. 1 ст. 76 КК України було покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У судове засідання засуджений ОСОБА_4 , прокурор та представник персоналу органу пробації не з`явилися, про день, час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином. Прокурор та представник персоналу органу пробації через канцелярію суду подали заяви про розгляд подання у їх відсутності.

Так як відповідно до ч.5 ст. 539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду подання, не перешкоджає проведенню судового засідання, суд уважає можливим розглянути подання відділу пробації за відсутності осіб, які не з`явились.

Дослідивши подання та додані до нього письмові документи (особову справу № 20/75/2019 щодо ОСОБА_4 ), суд вважає, що подання підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відносно ОСОБА_4 відсутній вирок суду, який би підтверджував, що він скоїв нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку, обов`язки, покладені судом виконував, порушень, які б носили систематичний характер, не допускав, а іспитовий строк закінчився 29.01.2021. Отже, з огляду на те, що підстави для скасування випробувального строку та направлення ОСОБА_4 для відбуття призначеного покарання в виді позбавлення волі судом не встановлені, ОСОБА_4 слід звільнити від призначеного йому покарання.

Приймаючи таке рішення суд виходив з того, що зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання, згідно з цими статтями кримінального закону, є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Криміналь-ного процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведений аналіз вказаних норми закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акту, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду в задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року в справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» тощо.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, - як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на наведене, а також ураховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та винуватість засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду). Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли.

Керуючись статтями 7, 369-372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Подання інспектора Ужгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Закарпатській області ОСОБА_3 про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від покарання, призначеного вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2018 у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 7 днів з дня її оголошення, а особами, які не приймали участь в судовому засіданні, в той же строк та в тому ж порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_5