СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/799/21
Провадження №1-кп/547/107/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року смт. Семенівка
Семенівський районний суд Полтавської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3 ,
потерпілий ОСОБА_4 ,
представники потерпілого адвокати ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8
провівши в залі судових засідань № 2 Семенівського районного суду Полтавської області відкрите судове засідання у кримінальному провадженні № 0000315, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 24.07.2021 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Оболонь Семенівського району Полтавської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , освіта середня, не працюючого, одруженого, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України,
ВСТАНОВИВ:
До Семенівського районного суду Полтавської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000315 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.07.2021 приблизно о 17:30 год. ОСОБА_7 знаходився біля свого домогосподарства, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де в цей час до нього підійшов ОСОБА_4 та між останніми на ґрунті неприязних відносин виникла сварка, під час якої ОСОБА_7 зайшов до господарства, де взяв у руку металевий прикорень, після чого вийшов на вулицю до ОСОБА_4 , та маючи прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, почав наносити металевим прикорнем удари в область голови та тулуба останнього.
Всього потерпілому ОСОБА_4 ОСОБА_7 наніс не менше 3-х ударів, із них: по обличчю не менше 1-го; по лівій вушній раковині не менше 1-го; в область поперекової області з ліва не менше 1-го.
Згідно висновку експерта №140 від 26.08.2021 року ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи зліва, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми на обличчі зліва, синця на лівій вушній раковині, поперековій області зліва та рубця в завушній області, який являється загоюванням рани.
Закритий перелом нижньої щелепи зліва, гематома на обличчі кваліфікуються як ушкодження середньої ступені тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.
Закрита черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку, синець на лівій вушній раковині та рубець в завушній області, який являється загоюванням рани, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні даного кримінального правопорушення та призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК України, визнав повністю та не оспорюючи фактичних обставин, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, вказав, що дійсно на грунті неприязних відносин між ним та потерпілим виникла сварка, внаслідок чого він почав наносити металевим прикорнем удари в область голови та тулуба останнього, чим спричинив йому тілесні ушкодження.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що з обвинуваченим перебуває в неприязних стосунках. В день вчинення правопорушення прийшов до обвинуваченого з`ясувати побутові питання. Виникла суперечка, внаслідок якої ОСОБА_7 наніс йому металевим прикорнем тілесні ушкодження.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним досліджувати фактичні обставини справи, які ніким не оспорюються і проти цього не заперечують учасники процесу. З`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, суд обмежився допитом потерпілого, обвинуваченого та дослідженням письмових документів, які характеризують особу обвинуваченого.
Заслухавши потерпілого, обвинуваченого суд дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме в умисних діях, які виразились в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.
Санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.
Дії ОСОБА_7 кваліфікуються судом за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Відповідно до ст. 12 КК України дане правопорушення відноситься до нетяжких злочинів.
При призначенні покарання також суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який повністю визнав свою винуватість, за місцем проживання характеризується нейтрально, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання суд вважає за можливе застосувати щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Верховний Суд у справі № 759/7784/15-к визначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Обвинувачений визнав свою вину у вчиненні зазначеного правопорушення повністю, осуджує свою поведінку. Як зазначив обвинувачений збитки ним під час досудового розслідування не було відшкодовано оскільки з потерпілим перебуває в неприязних стосунках, потерпілий в добровільному порядку не бажав відшкодування завданих збитків. Від пропозиції обвинуваченого в судовому засіданні добровільно відшкодувати збитки потерпілий категорично відмовився.
Обвинувачений не заперечує проти відшкодування збитків, визначених судом.
Відповідно до позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 263/15605/17 - активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.
Як зазначив обвинувачений в судовому засіданні, він добровільно розповів на допиті під час досудового слідства усі обставини вчиненого правопорушення та віддав знаряддя вчинення злочину.
Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи.
Однак дану обставину вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю не може бути віднесено до обтяжуючих обставин, оскільки відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Враховуючи те, що в обвинувальному акті не встановлено обставин, що обтяжують покарання, суд не може виходити за межі обвинувального акту у випадку погіршення становища обвинуваченого.
Згідно досудової доповіді начальника Семенівського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Полтавській області ОСОБА_9 від 25.10.2021, беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення відповідно до результатів оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).
Якщо суд дійде висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, буде доцільно, з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому, застосувати заходи нагляду, соціально-виховні заходи, які можуть вплинути на фактор ризику та знизити ризик повторного кримінального злочину та у разі прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, вважаємо доцільним покладання на правопорушника додаткових обов`язків (відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України): не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінального процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні права та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобіганню вчинення нових злочинів.
На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, у межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України.
Водночас суд вважає за можливе застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України, оскільки виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд також покладає на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть виправленню обвинуваченого.
Крім того, 04.10.2021 до початку розгляду справи по суті, потерпілий ОСОБА_4 звернувся до суду з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального злочину, в розмірі 979,16 грн та моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн.
Вказав, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень перебував на стаціонарному лікуванні в Полтавській обласній клінічній лікарні ім. М.В.Скліфосовського з 25.07.2021 по 28.07.2021, після чого був виписаний на амбулаторне лікування до лікаря хірурга за місцем проживання. На придбання ліків було витрачено 679,16 грн, що підтверджується доданими до позовної заяви чеками.
Крім цього на пальне для поїздки до м. Хорола для проходження експертизи витрачено 300,00 грн, що підтверджено чеком.
Розмір моральної шкоди потерпілий оцінює в розмірі 30000,00 грн, оскільки в результаті злочинних дій ОСОБА_7 йому було завдано значного фізичного болю, який продовжувався тривалий час, а також потерпілому довелося докладати значних зусиль для відновлення свого здоров`я.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні цивільний позов визнав частково, зазначив, що сума моральних збитків у цивільному позові є значною та просить суд її задовольнити частково на меншу суму.
На підтвердження суми заподіяної матеріальної шкоди подано фіскальні чеки, які визнано та не оспорюються обвинуваченим на суму коштів витрачених на лікування за призначенням лікаря.
Суд, вивчивши вказані фіскальні чеки, вважає частково доведеною суму заподіяння матеріальної шкоди.
Суд не бере до уваги фіскальний чек № 0028257 провізор 1 АПБ від 25.07.2021 із сумою 350,89 та витрати на таблетки «Мукалтін» 50 мг № 30 на суму 47,90 грн з фіскального чеку № 0028255 , оскільки вказані препарати не визначені на лікування потерпілого.
Отже, матеріальні збитки підлягають до стягнення в розмірі 580,37 грн.
Задовольняючи позов по відшкодуванню моральної шкоди, суд бере до уваги тяжкість заподіяних наслідків, глибину моральних та психічних страждань потерпілого, перенесення фізичного болю, вимушеність змін у звичному житті останнього, відчуття болю як стверджує останній і на даний час.
Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Приписами ст. 1177 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Суд погоджується з тим, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті, які в повній мірі не відновлено до цього часу.
Згідно ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.
Тому, виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, а також з урахуванням позиції відповідача, що визнав моральну шкоду частково, суд стягує з ОСОБА_7 завдану матеріальну шкоду в розмірі 580,37 грн, та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.
Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 337, 373, 374, 392 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. ст. 75,76 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1-річного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 580,37 грн., моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн., в решті позовних вимог відмовити.
Речовий доказ, а саме металевий прикорень, який належить ОСОБА_7 , - знищити.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Семенівський районний суд Полтавської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1