11-кп/804/145/22
237/1214/17
Головуючий у І інстанції: Приходько В.А. 237/1214/17
Доповідач: Топчій Т.В. 11-кп/804/145/22
УХВАЛА
іменем У к р а ї н и
14.02.2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду у складі:
головуючого судді Топчій Т.В
суддів Куракової В.В., Свіягіної І.М.
секретаря Марченка М.В.
за участю прокурора Зубка А.О.
захисника Гавяда М.О.
обвинуваченого ОСОБА_1
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Денисовичі Поліського району Київської області, громадянин України, раніше не судимий, не одружений, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,-
визнаний винним та засуджений за ст. 426-1 ч. 4 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі, за ст. 15 ч.2, ст.115 ч.1 КК України до 10 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 ч.1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.
Відповідно до вимог ч. 5 ст.72 КК України (в редакції, що діяла до 21 червня 2017 року) зараховано в строк покарання, призначеного ОСОБА_1 строк його попереднього ув`язнення з 23 листопада 2016 року по 21 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі 2 роки 7 місяців 22 дні.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини польова пошта В2089 витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 467 грн.14 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини А4615 витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 5690 грн. 81 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військово-медичного клінічного центру Західного регіону витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 2340 грн. 62 коп.
В С Т А Н О В И Л А:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 червня 2021 року ОСОБА_1 визнаний винним та засуджений за ст. 426-1 ч.4, ст.15 ч.2 ст.115 ч.1 КК України за вчинення кримінальних правопорушень при наступних обставинах.

Прапорщик ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової частини польова пошта В6250 та начальником за військовим званням щодо підлеглого старшого солдата ОСОБА_2 , у період часу з 13 год. 40 хв. по 13 год. 55 хв. 23.11.2016 р, в умовах особливого періоду, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на посту №1, розташованому на території контрольно-пропускного пункту № 57 ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод» за адресою: Донецька область, Мар`їнський район, м. Красногорівка, вул. Ахтирського, 4, діючи у порушення вимог ст. ст. 3, 27 - 29, 68 Конституції України, ст. ст. 1,2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 16, 28-34, 49, 59, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з єдиним злочинним умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з мотиву нібито зневажливого, на його думку, ставлення до нього підлеглого старшого солдата ОСОБА_2 , з метою самоствердження, придушення волі підлеглого та підняття власного авторитету, як старшого за військовим званням начальника, із застосуванням зброї, а саме спорядженого бойовими припасами автомата АКС-74 № НОМЕР_1 , погрожуючи застосуванням фізичного насильства, примусив останнього лягти на підлогу, стати перед ним на коліна, вибачатись за нібито зневажливе до нього, як начальника, ставлення, після чого наніс не менше трьох ударів ногами в ділянку тулуба останнього, спричинивши ОСОБА_2 фізичний біль та страждання, а також здійснив не менше 20 одиночних пострілів з указаної зброї у безпосередній близькості навкруги ОСОБА_2 , одним з яких влучив у останнього, спричинивши йому вогнепальне кульове наскрізне поранення правої кисті з багато уламковим переломом 1-ї п`ясткової кістки, крайовим переломом основи основної фаланги 4-го пальця правої кисті з наявністю ран, з`єднаних поміж собою рановим каналом в м`яких тканинах долоні, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості за ознакою «тривалий розлад здоров`я» строком понад 3 тижні (не більше як 21 день). Застосував насильство до підлеглого із застосуванням зброї, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Крім того, прапорщик ОСОБА_1 23.11.2016 приблизно о 14 годині., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території контрольно-пропускного пункту № 57 ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод» за адресою: Донецька область, Мар`їнський район, м. Красногорівка, вул. Ахтирського, 4, діючи у порушення вимог ст. ст. 3, 27 - 29, 68 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 16, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_2 та бажаючи їх настання, керуючись раптово виниклим умислом на протиправне заподіяння смерті останньому, з мотиву нібито зневажливого, на його думку, ставлення до нього підлеглого старшого солдата ОСОБА_2 , застосовуючи приведену у бойове положення зброю - споряджений не менше ніж шістьма бойовими набоями автомат АКС-74 № НОМЕР_1 , вистрілив усі наявні у ньому бойові припаси, здійснивши не менше шести прицільних пострілів у ОСОБА_2 , одним із яких влучив в останнього, спричинивши йому вогнепальне кульове наскрізне поранення правого плеча з-наявністю ран на плечі у верхній треті по передньо-зовнішній та задньо-зовнішньої поверхні, з`єднаних поміж собою рановим каналом, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, виконавши тим самим усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину-до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме через закінчення в магазині автомату бойових припасів та втечу потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком суду, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, визнати ОСОБА_1 у пред`явленому обвинувачені за ст. 15 ч.2, 115 ч.1 КК України невинуватим та виправдати за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Визнати винним за ст. 426-1 ч.4 КК України та призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.72 КК України (в редакції, що діяла на день затримання обвинуваченого та взяття його під варту та до 21 червня 2017 року) зарахувати в строк покарання, призначеного ОСОБА_1 строк його попереднього ув`язнення з 23 листопада 2016 року (часу затримання в порядку ст.208 КПК України) по 21 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та який відповідно становить 968 днів (в перерахунку 2 роки 7 місяців 22 дні).

Зазначає, що обвинувачений під час досудового слідства та судового розгляду себе винним за ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.1 КК України не визнав. Матеріалами провадження, на думку захисника, не доведено, що обвинувачений мав прямий умисел відповідно до ст. 24 КК України на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_2 .

Обвинувачений під час допиту у суді пояснював, що потерпілий ОСОБА_2 його провокував та принижував, і його дії були спрямовані саме щоб налякати потерпілого та припинити сварку, а не позбавити потерпілого життя.

Будучи допитаним у судовому засіданні потерпілий зазначив, що не сприймав протиправні дії обвинуваченого щодо нього як погрозу для свого життя. Останній мав безліч можливостей за час тривалої сварки та несення служби та під час чергування, повідомити керівництво, що відбувається, однак вважав це не потрібним.

Зазначене також знайшло своє підтвердження і при допиті всіх інших свідків, які повідомили суду, що потерпілий приймав активно участь у сварці, принижував обвинуваченого та при бійці з обвинуваченим давав здачі та навіть перекидав його через бедро. Крім того залишив свій автомат біля обвинуваченого, вів себе занадто зухвало як для підлеглого із старшим по військовому званню.

Отже, на думку захисника, досудовим слідством та судом не вірно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки у діях обвинуваченого відсутній умисел на замах на вбивство. За ст. 426-1 ч.4 КК України ОСОБА_1 свою вину визнав, та щиро каявся.

Захисник зазначає, що в анкетних даних зазначено, що ОСОБА_1 на час ухвалення судового вироку є безробітним, що не відповідає дійсності, оскільки він був відсторонений від несення служби на час розгляду кримінального провадження, однак не звільнений.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника, прокурор просить залишити її без задоволення, вирок суду без зміни. Вказує, що доводи захисника з приводу того, що свідки очевидці при допиті повідомили суд, що потерпілий ОСОБА_2 приймав активну участь у сварці, принижував обвинуваченого не заслуговують на увагу. Покази потерпілого, які підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у суді та на досудовому слідстві, під час слідчих експериментів, під час яких свідки підтвердили, що обвинувачений ОСОБА_1 в нетверезому стані погрожуючи потерпілому ОСОБА_2 зброєю, ображав та принижував його, завдавав йому удари ногами, застосував зброю для погроз, поставив на коліна, примусив вибачатися та молитися, що потерпілий повністю виконав, але обвинувачений продовжував свої погрози та залякування, стріляв в бік потерпілого із його ж зброї, поранив його, що також підтвердили ці свідки, оскільки чули крик потерпілого та бачили сліди крові. Також із пояснень потерпілого ОСОБА_2 судом встановлено і свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджено те, що обвинувачений ОСОБА_1 вже в пораненого ним потерпілого, здійснив близько шести одиночних пострілів і одним з них влучив і заподіяв ще одне поранення в той час, як потерпілий ОСОБА_2 намагався втекти з місця події, а після того, як патрони закінчилися, обвинувачений здійснив спроби перезарядити магазин (абз. 4 стор. 24). Зокрема, судом було взято до уваги те, що з боку обвинуваченого ОСОБА_1 лунали неодноразові погрози вбити ОСОБА_2 , які він демонстрував відкрито в присутності цивільних осіб, що окрім самого потерпілого ОСОБА_2 підтверджують свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як в судовому засіданні, так і під час слідчого експерименту (абз. 7 стор. 25).

Всі вищевказані дії обвинуваченого, на думку сторони обвинувачення та суду, свідчать саме про те, що обвинувачений ОСОБА_1 керувався умислом на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_2 , такий висновок суду прокурор вважає обґрунтованим з огляду на наведені докази.

Вказує, що покази обвинуваченого ОСОБА_1 , в суді повністю суперчать показам потерпілого ОСОБА_2 та допитаних в ході судового розгляду свідків і є їхньою абсолютною протилежністю, що на думку прокурора обумовлено правовою позицією обвинуваченого, спрямованою на уникнення від кримінальної відповідальності.

Доводи захисника про застосування до ОСОБА_1 надто суворого покарання за ч. 4 ст. 426-1 КК України, то сторона обвинувачення вважає їх безпідставними та не обґрунтованими.

Вказує, що ОСОБА_1 в ході судового розгляду заперечував те, що він вживав алкоголь, що спростовується медичною довідкою № 1743 від 13.11.2016 р., виданою лікарем ОСОБА_6 в якій зазначено, що ОСОБА_1 був доставлений до Курахівської міської лікарні, у видихаємому ним повітрі встановлено алкоголь в концентрації 3,0 проміле. Також наведене підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що обвинувачений перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. Вказані дії обвинуваченого свідчать про спробу введення суд в оману.

Разом з цим, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_1 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України не визнав взагалі, а за ч. 4 ст. 426-1 КК України визнав частково, наполягаючи на тому, що здійснив три постріли в повітря, а поранення потерпілому спричинене рикошетом.

Показання обвинуваченого ОСОБА_1 про те, що він здійснив декілька пострілів у повітря і куля влучила в потерпілого рикошетом, також не найшли свого підтвердження шляхом перевірки іншими доказами в сукупності, а навпаки спростовується висновком експерта щодо кількості вистріляних гільз з автомата АКС, які були вилучені під час огляду місця події, а про направленість пострілів не в повітря вгору, а саме в бік потерпілого, свідчать очевидці події ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_2 , покази яких цілком узгоджуються між собою, що встановлено під час дослідження судом доказів в сукупності.

Враховуючи в сукупності вищевикладене, сторона обвинувачення вважає що обвинувачений ОСОБА_1 під час судового розгляду, не зважаючи на покази свідків, потерпілого та досліджені докази, які підтверджують його вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, намагався ввести суд в оману, заперечував фактичні обставини, вчинених кримінальних правопорушень та зовсім не розкаявся у вчиненому.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити

Прокурор заперечував проти апеляційних вимог захисту.

Вислухавши доповідача, учасників апеляційного перегляду кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, вирок суду колегія судів вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд при постановленні ухвали, положення кримінального та процесуального закону, якими він керувався.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 426-1 ч.4 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється.

На думку колегії суддів, всі доводи апеляційної скарги захисту були предметом ретельної перевірки в суді першої інстанції та повністю спростовані висновками суду, наведеними у вироку.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання та ін.. Обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, апеляційний суд виходить з загальних засад кримінального судочинства, визначених в ст. 7 КПК України та положень статті 62 Конституції України, за якими обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до положень ст. 94 КПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Всі апеляційні доводи сторони захисту в частині неповноти досудового слідства, недопустимості, неналежності та недостатності доказів зібраних слідством для визнання доведеним інкримінованого ОСОБА_1 обвинувачення були предметом ретельної перевірки та аналізу суду першої інстанції зі змістовним мотивуванням, висновків, наведених у вироку суду на спростування позиції захисту.

Аналізуючи окремі докази, які сторона захисту піддає критиці з боку недопустимості, неналежності та недостатності для визнання обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 доведеним, колегія суддів виходить з наступного.

Апеляційні твердження захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження наявності прямого умислу відповідно до ст.24 КК України на позбавлення обвинуваченим життя потерпілого, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Будь-яких порушень принципу безпосередності дослідження доказів у судовому засіданні, передбаченого ст. 23 КПК України, зокрема показів потерпілого та свідків, колегія суддів не вбачає, учасники провадження, потерпілий та свідки були допитані судом під час судового розгляду.

Виходячи з показів потерпілого ОСОБА_2 , наданих під час судового розгляду обвинувачений заступив на службу у стані алкогольного сп`яніння, і продовжив вживати спиртні напої, він зробив зауваження ОСОБА_1 , на що той обурився, начебто, той командує ним. ОСОБА_9 змусив стати його на коліна та просити пробачення, погрожуючи автоматом. Змусив його лягти та віддати свій мобільний телефон, лаявся та почав стріляти по сторонах від нього. Погрожував вбити його. Потім ОСОБА_1 підійшов до нього і приставив автомат до його голови, хотів вдарити, але похитнувся і не зміг вдарити, після чого почав знову стріляти. ОСОБА_1 стріляв з його автомату, влучив нього, він відчув як тече кров, злякався і почав тікати від ОСОБА_1 коли він продовжував стріляти в нього. Він заховався і почув, що у ОСОБА_1 закінчились патрони. Назустріч йому бігли прапорщик з 2 солдатами. Вони надали йому першу медичну допомогу. Він на той момент був без зброї та бронежилету. До того, як поцілити йому у руку обвинувачений вистрелив близько 20 пострілів.

Аналізуючи ці покази апеляційний суд приходить до висновку, що потерпілого було допитано судом під час судового розгляду провадження з додержанням положень ст. 353 КПК України. Ці покази повністю узгоджуються із показами, наданими потерпілим Варичем в ході проведення слідчих експериментів за його участю.

Встановлено, що в ході досудового розслідування за участю потерпілого було проведено слідчі експерименти 16.12.2016 року (а.с.127-130 т.2) та 25.01.2017 року (а.с.131-145 т.2).

Виходячи з положень ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко - чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. У протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 25.01.2017 року, проведеного старшим слідчим СВ військової прокуратури сил антитерористичної операції Моргуном С.І., в присутності двох понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , статиста ОСОБА_12 , яким було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки, передбачені ст.223 КК України, за участю потерпілого ОСОБА_2 , якому було роз`яснено процесуальні права та обов`язки, попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст.384 КК України, який було проведено на території ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод», на якому дислокується військова частина польова пошта В6250, із застосуванням фіксації, з метою перевірки і уточнення відомостей, які ОСОБА_13 давав під час допиту в якості потерпілого, під час його проведення останній відтворив дії, як свої, так і обвинуваченого, обстановку і обставини події кримінального правопорушення. За фактом проведення слідчої дії було складено фототаблицю, на зображеннях якої потерпілий відобразив обставини кримінального правопорушення. Результати слідчого експерименту повністю відповідають показам потерпілого під час його допиту в суді та встановленим обставинам кримінального правопорушення. По закінченню слідчої дії слідчим було складено протокол, учасники слідчої дії були ознайомлені зі змістом протоколу, протокол зачитано вголос, заяв та клопотань не надійшло, після чого учасники слідчої дії поставили свої підписи. (а.с.131-145 т.2).

Окрему увагу, на думку колегії суддів, заслуговує фототаблиця до протоколу слідчого експерименту, а саме зображення № 13 (а.с.142 т.2), на якому потерпілий ОСОБА_2 демонструє його місцезнаходження та місцезнаходження прапорщика ОСОБА_14 , в той момент, коли потерпілий втікаючи від прапорщика, відчув біль у правому плечі та помітив пошкодження свого верхнього одягу в районі плеча та кров. Зі слів потерпілого, в той момент відстань між ним і ОСОБА_9 була біля 4,5-5 метрів. Такі обставини підтверджується і протоколом огляду місця події від 23.11.2016 року, під час якого зафіксовано плями бурого кольору, їх напрямок та відстань (до 20 метрів) на асфальтному покритті).

Колегія суддів вважає протоколи слідчих експериментів від 16.12.2016 року та від 25.01.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_13 належними, допустимими окремими доказами, оскільки вони повністю відповідають приписам ст. 240 КПК України, складені з метою перевірки і уточнення відомостей, наданих потерпілим, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Протокол складений уповноваженою особою, за участю понятих та статистів, за участю потерпілого із застосуванням засобів фіксації. За своїм змістом дані докази повністю викривають ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинуваченні та узгоджується з поясненнями потерпілого та свідків злочину та письмовими матеріалами провадження.

На думку колегії суддів, покази потерпілого ОСОБА_2 , надані в ході судового розгляду в суді першої інстанції, є правдивими, логічними, послідовними, змістовними, повністю координуються з його поясненнями на досудовому слідстві, наданими ним під час слідчих експериментів, а тому є належними доказами по справі.

Окрім того, покази потерпілого ОСОБА_13 повністю узгоджуються з показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , які стали очевидцями обставин злочину.

Колегією суддів встановлено, що під час судового розгляду в суді першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , які були очевидцями обставин скоєння злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового слідства були допитані свідки очевидці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які показали, що обвинувачений ОСОБА_1 в нетверезому стані, погрожуючи потерпілому ОСОБА_2 зброєю, ображав та обзивав його, завдавав йому удари ногами, застосував зброю для погроз, поставив на коліна, примусив вибачатися та молитися, що потерпілий повністю виконав, але обвинувачений продовжував свої погрози та залякування, стріляв в бік потерпілого із його ж зброї, поранив його, що також підтвердили ці свідки, оскільки чули крик потерпілого та бачили сліди крові. Обвинувачений ОСОБА_1 вже в пораненого ним потерпілого, здійснив близько шести одиночних пострілів і одним з них влучив і заподіяв ще одне поранення в той час, як потерпілий ОСОБА_2 намагався втекти з місця події, а після того, як патрони закінчилися, обвинувачений здійснив спроби перезарядити магазин.

Свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було попереджено судом про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивих свідчень та за відмову від надання свідчень, склав текст присяги, тому у колегії суддів немає підстав ставити під сумнів пояснення цих свідків.

Аналізуючи ці покази апеляційний суд приходить до висновку, що свідків було допитано судом під час судового розгляду провадження з додержанням положень ст. 352 КПК України.

Окрім того, покази свідків повністю узгоджуються із показами, наданими ними в ході проведення слідчих експериментів за їх участю.

Встановлено, що в ході досудового розслідування за участю свідків було проведено слідчі експерименти ОСОБА_4 від 25.01.2017 року (а.с.149-163 т.2) та Макаровою 25.01.2017 року (а.с.167-177 т.2).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 25.01.2017 року, проведеного старшим слідчим СВ військової прокуратури сил антитерористичної операції Моргуном С.І., в присутності двох понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , статиста ОСОБА_12 , яким було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки, передбачені ст.223 КК України, за участю свідка ОСОБА_4 , якому було роз`яснено процесуальні права та обов`язки, попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст.385 КК України і за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, який було проведено на території ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод», на якому дислокується військова частина польова пошта В6250, із застосуванням фіксації, з метою перевірки і уточнення відомостей, які свідок ОСОБА_16 давав у процесі його допиту 15.12.2016 р. щодо обставин та обстановки спричинення потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, під час його проведення останній відтворив дії обвинуваченого та потерпілого, обстановку і обставини події кримінального правопорушення. За фактом проведення слідчої дії було складено фототаблицю, на зображеннях якої свідок відобразив обставини кримінального правопорушення. Результати слідчого експерименту повністю відповідають показам свідка під час його допиту в суді та встановленим обставинам кримінального правопорушення. По закінченню слідчої дії слідчим було складено протокол, учасники слідчої дії були ознайомлені зі змістом протоколу, протокол зачитано вголос, заяв та клопотань не надійшло, після чого учасники слідчої дії поставили свої підписи. (а.с. 149-163 т.2).

На фототаблиці до протоколу слідчого експерименту, на якому свідок демонструє місце, де знаходився потерпілий та за допомогою статиста, який зображує прапорщика, який тримав в руках автомат (імітовано за допомогою дерев`яної палки) націлений на потерпілого, а також місце, де стояв прапорщик, в той момент, коли свідок почув звук характерний для звуку, який лунає при досиланні патрона в патронник автомата. (а.с.159 т.2).

Отже, покази свідка ОСОБА_4 , надані ними в ході слідчого експерименту та надані в ході судового розгляду є належними та допустимими, отриманими з додержанням положень КПК України.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 25.01.2017 року, проведеного старшим слідчим СВ військової прокуратури сил антитерористичної операції Моргуном С.І., в присутності двох понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , статиста ОСОБА_12 , яким було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки, передбачені ст.223 КК України, за участю свідка ОСОБА_3 , якій було роз`яснено процесуальні права та обов`язки, попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст.385 КК України і за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, який було проведено на території ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод», на якому дислокується військова частина польова пошта В6250, із застосуванням фіксації, з метою перевірки і уточнення відомостей, які свідок ОСОБА_3 давала у процесі її допиту 15.12.2016 р. щодо обставин та обстановки спричинення потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, під час його проведення остання відтворила дії обвинуваченого та потерпілого, обстановку і обставини події кримінального правопорушення. За фактом проведення слідчої дії було складено фототаблицю, на зображеннях якої свідок відобразила обставини кримінального правопорушення. Результати слідчого експерименту повністю відповідають показам свідка під час його допиту в суді та встановленим обставинам кримінального правопорушення. По закінченню слідчої дії слідчим було складено протокол, учасники слідчої дії були ознайомлені зі змістом протоколу, протокол зачитано вголос, заяв та клопотань не надійшло, після чого учасники слідчої дії поставили свої підписи. (а.с. 167-177 т.2). На фотототаблиці № 6 (а.с.174 т.2), на якому свідок показує, де знаходився потерпілий ОСОБА_13 , коли стояв на колінах.

Отже, колегія суддів вважає протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 належними, допустимими окремими доказами, оскільки вони повністю відповідають приписам ст. 240 КПК України, складені з метою перевірки і уточнення відомостей, наданих свідками, у даному випадку - безпосередніми очевидцями вчинення злочину, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Протоколи складені уповноваженою особою, за участю понятих та статиста, за участю свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 із застосуванням засобів фіксації. За своїм змістом дані докази повністю викривають ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинуваченні та узгоджуються з поясненнями інших свідків злочину та письмовими матеріалами провадження.

Також, в ході судового розгляду були допитані військовослужбовці ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , які були допитані у якості свідків, показали, що їй стало відомо про стрілянину на території військової частини, вони відправились на місце, по дорозі зустріли ОСОБА_13 , який йшов з скривавленою рукою і сказав, що його підстрелив ОСОБА_18 . ОСОБА_19 повів ОСОБА_13 до медпункту, а свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 пішли до пункту охорони, де забрали автомат у ОСОБА_18 , ОСОБА_20 перевірив автомат, магазин автомату був порожній, патронів не було. ОСОБА_1 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.

На думку колегії суддів, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , є правдивими, логічними, послідовними, змістовними, повністю координуються з поясненнями потерпілого, узгоджуються з іншими доказами по справі, а тому є належними доказами по справі.

Колегія суддів відкидає апеляційні твердження захисту про, те, що матеріали кримінального провадження не містять інших належних та допустимих доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_1 до вчинення інкримінованого йому злочину.

За висновками СМЕ № 22 від 08.02.2017 р. (а.с.49-52 т.4) у ОСОБА_13 виявлені наступні тілесні ушкодження: вогнепальне кульове наскрізне поранення правого плеча з наявністю ран на плечі у верхньої треті по передній зовнішній(розмір рани 12x5см) та задньо-зовнішньої поверхні (розмір рани 2x3см), з`єдні поміж собою рановим каналом, по ходу якого виявлений дефект м`яких тканин та відсутність сторонніх тіл; вогнепальне кульове наскрізне поранення правої кисті з багатоуламковим переломом 1-ї п`ясткової кістки та крайовим переломом основи основної фаланги 4-го пальця правої кисті з наявністю ран у проекції основної фаланги 4-го пальця зовнішній(латеральній) поверхні (розмір рани 0,5х 0,5см) та в ділянці 1-ї п`ясткової кістки латеральній поверхні(розмір рани 2,5x1см), з`єднаних поміж собою рановим каналом напрямку «наскрізь ззовні до середини знизу догори в м`яких тканинах долоні та закінчується раною в ділянці 1-ї п`ясткової кістки по латеральній поверхні». Дані тілесні ушкодження були спричинені незадовго до звернення у лікарню, що могло бути у термін вказаний в постанові (23.11.16р. близько 14-10), внаслідок дії тупого твердого предмету(предметів) з обмеженою травмуючої поверхнею, яким могла бути куля (кулі).

Відповідно до висновку СПЕ № 8 від 01.02.2017 р. (а.с.53-59т.4), ОСОБА_1 є психічно здоровим. В період часу, що відповідає інкримінованому правопорушенню міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, що відповідає інкримінованому правопорушенню ОСОБА_1 не знаходився у вираженому емоційному стані (стрес, фрустрація, розгубленість і т.п.), які могли б суттєво вплинути на поведінку іспитуємого. В період часу, що відповідає інкримінуємому правопорушенню, ОСОБА_1 не знаходився в стані фізіологічного афекту (стані сильного душевного хвилювання).

Висновком судової експертизи з дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу №13741/401-406 від 16.02.2017 року, (відповідно до поставлених питань), (а.с.66-69 т.4), встановлено, що на поверхні марлевих тампонів зі змивами з лівої та правої рук ОСОБА_1 , наданих на дослідження, ….. є окислювачі та нітрити, які є обов`язковими компонентами продуктів згорання пороху.

Аналізуючи апеляційні твердження захисту про відсутність у ОСОБА_9 прямого умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_2 , колегія суддів враховуючи зміст наведених доказів, приходить до висновку про хибність таких тверджень захисту.

Колегія суддів виходить з того, що умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання. Отже, визначаючи форму вини та спрямованість умислу винної особи, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій обвинуваченого, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки обвинуваченого стосовно потерпілого до та після вчинення злочину. Визначальним у таких випадках є встановлення судом мети, мотиву дій винної особи та її суб`єктивного ставлення до наслідків своїх дії. Відповідно закінчений замах на вбивство відрізняється вчиненням винною особою всіх дій для доведення свого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі винної особи.

З наведених та проаналізованих доказів, зібраних слідством та досліджених судом вбачається, що, замах на вбивство потерпілого було вчинено ОСОБА_9 щодо свого підлеглого солдата, поведінка якого здалася ОСОБА_9 зневажливою, будучі обуреним зауваженням ОСОБА_2 з приводу його алкогольного сп`яніння, обвинувачений почав принижувати ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , висловлювалися на його адресу нецензурно, наносив удари ногами по тулубу потерпілого. Потім, коли змусив ОСОБА_2 лягти на землю, приставив автомат до його голови, погрожуючи вбити, потім, застосовуючи бойову зброю автомат АКС -74 № НОМЕР_1 почав здійснювали постріли прицільно навкруги потерпілого та влучив в кість правої руки ОСОБА_2 , а коли потерпілий намагався втекти, продовжував здійснювати постріли в його напрямку. Отже, застосування обвинуваченим бойової вогнепальної зброї, велика кількість пострілів в бік ОСОБА_2 , заподіяння йому вогнепального поранення кісті руки, поведінка ОСОБА_9 , який продовжував прицільно стріляти в ОСОБА_2 , після того, як його підлеглий вирвався від нього та намагався втекти, на думку колегії суддів безумовно свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_9 на вбивство потерпілого ОСОБА_2 . Виходячи з встановлених судом обставин вчинення злочину, обвинувачений виконав всі дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_2 , але не зміг довести свій умисел до кінця тільки з тієї причини, що потерпілий втік від нього та сховався за купою цегли, в той час у нього закінчилися патрони та до них підбігли інші військовослужбовці, які направили потерпілого до лікарні.

За наведених обставин, колегія суддів вважає апеляційні твердження захисту про те, що ОСОБА_9 не мав наміру вбивати потерпілого, а своїми діями намагався лише його злякати, провчити за зневажливе ставлення до себе та припинити сварку, обумовленими позицією захисту від обвинувачення у особливо тяжкому злочині та бажанням пом`якшити свою відповідальність за вчинений злочин.

Колегія суддів виходить з того, що положеннями ст. 11-17 ЗУ «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» чітко визначено коло загальних обов`язків військовослужбовців, до яких віднесено необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України; свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників). Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Отже, зважаючи на версію захисту про зневажливе, зухвале ставлення підлеглого ОСОБА_2 до свого начальника ОСОБА_9 під час несення військової служби, що стало підставою для вчинення таких дій обвинуваченим, останній мав повідомити про такі випадки свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Натомість, діючи всупереч ЗУ «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України», обвинувачений з застосуванням вогнепальної зброї здійснив злочинні дії щодо потерпілого в умовах особливого періоду.

Отже, колегія суддів вважає, що версія захисту про відсутність у ОСОБА_9 прямого умислу на вбивство потерпілого ретельно перевірялася судом під час судового розгляду і не знайшла свого підтвердження, будь-яких нових обставин, про які не було відомо в суді першої інстанції апеляційна скарга захисту не містить і підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ст. 115 ч.1 ст. 15 ч.2 КК України колегія суддів не вбачає. На думку колегії суддів, наведені докази свідчать про те, що ОСОБА_9 при застосуванні автоматичної вогнепальної зброї розраховував на особливу уразливу дію застосованого ним знаряддя злочину, здійснював прицільні автоматні черги в бік потерпілого ОСОБА_2 , поранив потерпілого, тому повністю усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті ОСОБА_2 та бажав їх настання, за наведених в обвинуваченні обставинах, але не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі. Отже, колегія суддів погоджується з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_9 за ст. 15 ч.2 ст. 115 ч.1 КК України.

Ст. 2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ.

Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.08 року, «Козинець проти України» від 06.12.17 року та ін.. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та взаємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, їх обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку. У вироку суду наведені обґрунтовані висновки та докладні мотиви прийнятого процесуального рішення, а також доведення вини обвинуваченого ОСОБА_1 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченого ст.15 ч.2, ст.115 ч.1 КК України у закінченому замаху на умисне вбивство умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з чим погоджується і колегія суддів під час апеляційного перегляду провадження.

Апеляційні твердження щодо призначення обвинуваченому надто суворого покарання за ст.426-1 ч.4 КК України, то колегія суддів також відкидає з огляду на наступне.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі в середніх межах санкції статей 426-1 ч.4 та ст.115 ч.1 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив тяжкий злочину та замах на особливо тяжкий злочин, конкретні обставини вчинення злочинів, а саме використання вогнепальної зброї, приниження людської честі та гідності потерпілого, заподіяння шкоди здоров`ю особи та загроза життю потерпілого, статус військовослужбовця у обвинуваченого, який вчинив злочин в умовах особливого періоду. Покарання, призначене судом за замах на вбивство відповідає вимогам ст. 68 ч.3 КК України, при призначенні остаточного покарання обвинуваченому за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч.1 КК України суд обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Зважив суд і обставини вчинення злочинів ОСОБА_1 у якості обставин, обтяжуючих покарання за ст. 67 КК України, суд правильно врахував вчинення ним злочинів у стані алкогольного сп`яніння, обставин, пом`якшуючих покарання згідно ст. 66 КК України, в суді не встановлено.

При призначенні покарання, суд зважив і на відомості, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_1 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має неповнолітню дитину та матір ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою похилого віку.

Отже, всі обставини, вказані в апеляційній скарзі сторони захисту у якості пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого були ретельно вивчені судом та піддані аналізу при вирішенні питання про вид та міру покарання, яку слід призначити ОСОБА_1 .

Проаналізувавши апеляційні доводи захисту, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування або зміни вироку суду вони не містять, під час апеляційного перегляду провадження таких підстав також не встановлено.

Керуючись ст. 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника Гавяда М.О. залишити без задоволення.

Вирок Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду, а особою що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали суду.

Судді:

Топчій Т.В. Свіягіна І.М. Куракова В.В.