Житомирський апеляційний суд
Справа №281/264/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 121 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000011 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глухова, Лугинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, одруженого, працюючого на посаді тракториста в КП «Поліське» смт Лугини Житомирської області, з повною загальною середньою освітою, військовозобов`язаного, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить визнати недопустимими доказами протокол огляду місця події від 14.01.2018 року, висновок СМЕ №15 від 12.03.2018 року, а також висновки експерта №236 від 15.02.20218 року, №304 від 05.03.2018 року, №54/ц від 28.02.2018 року, №55/ц від 21.02.2018 року, №234 від 01.03.2018 року, №65 від 21.03.2018 року, №1039 від 19.05.2020 року. Вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанні можливостей їх отримати. Вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні витяг з ЄРДР, протокол про відкриття матеріалів провадження стороні захисту, а також доручення прокурора слідчому про надання доступу до матеріалів провадження і речових доказів. Вважає, що судом не надано оцінки показам свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також письмовим доказам. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що стороною обвинувачення не надано суду доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Вважає, що суд першої інстанції в порушення ст.374 КПК України передрукував в мотивувальній частині вироку текст обвинувального акту ще до встановлення обставин судом.

Прокурор Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_13 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , в якому просила залишити її без задоволення та вказала про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Вироком Лугинського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
Початок стоку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено рахувати з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальних та моральних збитків задоволено частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 2950 гривень 00 копійок, моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень 00 копійок, а також 704 гривні 80 копійок на відшкодування судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення молекулярно генетичної експертизи у розмірі 24 279 гривень 48 копійок.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, 13.01.2018 року, близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_7 , разом зі своїми знайомими - ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , перебували за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , де розпивали спиртні напої. ОСОБА_7 , вирішив піти в іншу кімнату будинку та ліг на ліжко. Через декілька хвилин між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 виникла розмова, в ході якої вони вирішили обшукати кармани ОСОБА_7 поки він спить. Після цього ОСОБА_9 пішов до іншої кімнати будинку для того, щоб відпочити. Почувши дану розмову між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , одразу пішов до кімнати кухні, де знаходився ОСОБА_14 .. В цей момент у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, будучи розлюченим, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_14 , який в цей момент сидів на стільці, та почав наносити йому удари руками в область голови, внаслідок чого останній впав на підлогу. Після цього ОСОБА_7 пішов до кімнати, в якій знаходився ОСОБА_9 , та спочатку наніс йому один удар долонею правої руки в область підборіддя, внаслідок чого останній впав на підлогу. ОСОБА_7 , схопив табуретку, яка стояла поруч, та нею наніс ще декілька ударів в область життєво-важливих органів, голови та грудної клітини ОСОБА_9 . Внаслідок чого ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді:

-синця по лівій боковій поверхні грудної клітини в проекції 4-5 ребер, розміром 4х3 см., невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору;

-переломів ребер зліва 4,5,6,7,8,9 по лопатковій лінії, прямого та непрямого типу, з розривом пристінкової плеври, з розходженням країв перелому до 3 см., з наявністю крововиливів в навколишні м`які тканини;

-переломів ребер зліва 7,8,9 по середній по середній пахвинній ділянці, без розриву пристінкової плеври, з наявністю крововиливів в навколишні м`які тканини;

-переломів ребер зліва 6,7 по біля-хребтовій лінії, без розриву пристінкової плеври з наявністю крововиливів в навколишні м`які тканини;

- 3 розривів тканини селезінки в ділянці воріт; крововилив під м`які покриви голови з внутрішньої сторони в лобній ділянці; в ділянці живота дрібні пластинчасті кров`яні згортки та рідка кров у кількості біля 1,5 л., яка просякає всі петлі кишечнику.

Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті ;

-2 синці по передньо-внутрішній поверхні середньої частини лівого стегна, розміром до 5х3 см., невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору;

-3 садна в проекції правого ліктьового суглобу, розміром до 0,8х0,5 см., невизначеної форми, вкриті темно-червоними коринками, розташованими нижче рівня шкіри;

-садно біля зовнішнього кута правого ока з переходом на вулицю, розміром 4х1 см., невизначеної форми, вкрите тонкою блідо-коричневою коринкою, розташоване нижче рівня шкіри;

-синець в правій лобній ділянці на межі з волосистою частиною голови, розміром 3х2 см., невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору;

-садно в правій тім?яно - скроневій ділянці, розміром 1,5х1 см., невизначеної форми, вкрите темно-червоними коринками, розташованими нижче рівня шкіри;

-крововилив під м?які покриви голови з внутрішньої сторони в лобній ділянці, розміром 4х3 см., невизначеної форми, темно-червоного кольору.

Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, у причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

Своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, доводи прокурора та думку потерпілої в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України судом кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 надав пояснення про те, що 13.01.2018 року він разом із ОСОБА_15 знаходились біля кафе «Зустріч». В цей час до них підійшов ОСОБА_14 та запропонував машинку для стрижки ціною 200 грн. ОСОБА_15 купив запропоновану ОСОБА_14 машинку, після чого пішов додому. Він же разом з ОСОБА_14 , який висунув пропозицію випити, пішли додому до ОСОБА_9 . Прийшовши до будинку та зайшовши всередину, вони втрьох сіли за стіл та випили. Але, йому стало зле і ОСОБА_14 відвів його до кімнати, де він ліг відпочити. Почувши, як ОСОБА_14 запропонував ОСОБА_9 перевірити його кишені, він піднявся, вийшов з кімнати на кухню, де сидів ОСОБА_14 і вдарив його в грудну клітину, після чого той впав. Потім він взяв стілець і знову вдарив ним ОСОБА_14 , від удару стілець зламався. Побачивши за собою ОСОБА_9 він, думаючи, що той має намір вдарити його, наніс ОСОБА_9 один удар кулаком в область підборіддя. Після чого, повернувшись знову до ОСОБА_14 та не маючи наміру продовжувати бійку, почав з ним розмовляти. В подальшому він, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 випили "мирову" по 2-і чарки горілки і він приблизно о 00 год. пішов додому до брата. Зранку, коли він разом з братом приїхали на роботу в Лугинську селищну раду, його вже чекали працівники поліції. Також вказав, що коли він виходив будинку ОСОБА_9 , той був живий.
В засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 надав аналогічні покази. Уточнив, що після почутої розмови про те, що його хотять обшукати, коли він засне, йому нічого не перешкоджало залишити хату ОСОБА_9 , але він вирішив зайнятися «виховною» роботою та побив потерпілого і ОСОБА_14 .
Проте, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.
Зокрема, це пояснення свідків, експерта та письмові матеріали кримінального провадження.
Винуватість ОСОБА_7 в даному випадку підтверджується комплексом досліджених судом доказів у їх взаємозв`язку та фактами, які випливають з даних доказів.

Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, які є належними та допустимими, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, доведена повністю.

З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Так, судом першої інстанції зазначено, що добуті відомості з наданих під присягою показань свідків, будучи узгодженими між собою та тісно пов`язаними з відомостями про місце та обставини бійки, без жодних сумнівів доводять факт нанесення смертельних ударів ОСОБА_9 саме обвинуваченим ОСОБА_7 , в суду відсутні підстави вважати ці показання неправдивими.
Письмові докази у провадженні, які покладено в основу обвинувачення стороною обвинувачення зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є допустимими та належними, та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення саме обвинуваченим діяння, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, в межах обвинувачення, висунутого останньому.
Вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні - показами свідка ОСОБА_14 , який, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, послідовно пояснив про механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Зазначені покази узгоджуються з сукупністю інших доказів, досліджених судом - з протоколом слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , висновком експерта № 15 від 12.03.2018 року, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_9 , не суперечить способу їх спричинення, на які вказує свідок ОСОБА_14 під час проведення слідчого експерименту.
Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, при оцінці доказів, як правило, суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
При апеляційному розгляді встановлено, що суд першої інстанції, установивши в порядку статті 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів обвинуваченої сторони та наведенням мотивів на їх спростування, дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину.
Доводи апеляційної скарги про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, грунтуються, зокрема, на неналежності та недопустимості доказів в даному кримінальному провадженні.
Апелянтом в засіданні апеляційного суду клопотань про дослідження письмових доказів не заявлялося.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні витяг з ЄРДР, протокол про відкриття матеріалів провадження стороні захисту, а також доручення прокурора слідчому про надання доступу до матеріалів провадження і речових доказів, не вказують на недоведеність винуватості обвинуваченого або ж на недопустимість інших доказів, оскільки відомості про зазначені документи містяться в реєстрі матеріалів досудового розслідування, долученому до обвинувального акту, та жодною зі сторін кримінального провадження не оспорювався сам факт наявності останніх або ж факт невиконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, доступ до матеріалів досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 та його захиснику було надано 14.04.2018 року, що підтверджується розписками про отримання копії обвинувального акта і копії реєстру матеріалів досудового розслідування (а.п.10, 16-17 т.1). Після чого обвинувальний акт був скерований до суду.

Правило недопустимості доказів, передбачене ч.12 ст. 290 КПК України, стосується лише ситуації, коли сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, внаслідок чого та була позбавлена можливості ознайомитися з ними. Однак, це правило не поширюється на ситуацію, коли сторона захисту, маючи доступ до матеріалів, за власним рішенням відмовилася від ознайомлення з ними повністю або в будь-якій частині.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений підтвердив, що він з адвокатом дійсно підписав протокол про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Отже, сторона обвинувачення виконала свій обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, тому сторона захисту не була позбавлена можливості ознайомитися з ними.

Доводи апелянта про незаконність проведення огляду місця події від 14.01.2018 року в буд. АДРЕСА_2 , апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки аналогічним доводам сторони захисту судом першої інстанції було надана належну правову оцінку.

Так, судом першої інстанції зазначено, що огляд місця події проводився у відповідності до вимог закону, зокрема, ч.1 ст.237 КПК України, якою передбачено, що з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів, оскільки проводився саме огляд місця вчинення злочину, а не огляд чи обшук житла, як на це вказує захисник обвинуваченого.
Такий висновок ґрунтується на правовому висновку, що висловлений Верховним Судом у постанові від 01.02.2018 року у справі №51-230 км 18, згідно з яким для огляду місця вчинення злочину ухвала слідчого судді не потрібна.
Виклик поліції та повідомлення інших осіб про вчинення злочину на території домоволодіння особи свідчить про добровільну згоду на проникнення до домоволодіння та виключає визнання отриманих доказів недопустимими з підстави відсутності такої згоди.
Оскільки місце виявлення трупа вважається місцем події, незалежно від того, де настала смерть людини, його огляд є невідкладною слідчою дією, яка не потребує попереднього дозволу слідчого судді, а тому протокол такого огляду не може бути визнаний недопустимим доказом за цієї підстави.
З такими висновками погоджується і апеляційний суд.
Посилання апелянта на те, що в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 , яка зазначена в протоколі огляду місця події як понята, пояснила, що того дня до будинку АДРЕСА_2 не заходила, на думку апеляційного суду, не свідчить про недопустимість вказаного доказу в розумінні вимог ч.1 ст.86 КПК України, оскільки покази свідка ОСОБА_11 спростовуються показами допитаного в судовому засіданні місцевого суду слідчого ОСОБА_17 , який пояснив суду, що огляд місця події від 14.01.2018 року проводився у присутності двох понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підписи яких містяться на вказаному протоколі огляду місця події. Будь-які заперечення у вказаному протоколі відсутні.
Доводи апелянта про те, що в порушення вимог ч.10 ст. 236 КПК України огляд місця події проводився без фіксування за допомогою аудіо- та відеозапису, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки частиною 10 статті 236 КПК України передбачено, що обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису.

Разом з тим, як було зазначено вище, огляд місця події від 14.01.2018 року відбувався у відповідності до положень ст. 237 КПК України без ухвали слідчого судді, а тому його фіксування за допомогою аудіо- та відеозапису не є обов`язковим.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання протоколу огляду місця події від 14.01.2018 року недопустимим доказом.
Доводи апелянта про те, що судово-медична експертиза трупа призначена незаконно, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до ст. 238 КПК України огляд трупа слідчим, прокурором проводиться за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта.

Огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події, житла чи іншого володіння особи з додержанням правил цього Кодексу про огляд житла чи іншого володіння особи.

Після огляду труп підлягає обов`язковому направленню для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті.

Таким чином, в даному кримінальному провадженні слідчий діяв у відповідності до вимог КПК України при винесенін постанови про призначення судово - медичної експертизи.

Згідно ч.3 розділу 4 Порядку взаємодії між органами та підрозділами Національної поліції, закладами охорони здоров`я та органами прокуратури України при встановленні факту смерті людини від 29.09.2017 року № 807/1193/279 про факт насильницької смерті людини невідкладно повідомляється прокурор. У таких випадках слідчий, прокурор проводять огляд місця події та трупа в порядку, передбаченому статтями 237, 238 Кримінального процесуального кодексу України, з обов`язковим застосуванням фотозйомки (за необхідності - відеозйомки) і складанням схеми (плану, креслення) оглянутого місця.

Статтями 104-107 КПК України не передбачено зазначення у змісті протоколів та постанов номера ЄРДР, а тому підстав стверджувати, що такі протоколи та постанови належать до іншого кримінального провадження, немає.

Зі змісту висновку експерта №15 від 12.03.2018 року вбачається, що він стосується саме даного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000011.

Прокурор при апеляційному розгляді підтримав письмові заперечення процесуального прокурора та зазначив, що першочергово відомості в ЄРДР було внесено 15.01.2018 року за ч.1 ст. 115 КК України. Водночас, після проведення розтину трупа ОСОБА_9 та підтвердження ознак насильницької смерті останнього, правову кваліфікацію в даному кримінальному провадженні за №0000011 змінено на ч. 2 ст. 121 КК України, про що винесено відповідну постанову від 15.01.2018 року, з якою сторона захисту ознайомилась при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Повідомлення про підозру ОСОБА_7 оголошувалось 17.01.2018 року, тобто вже після зміни правової кваліфікації в рамках досудового розслідування за ч. 2 ст. 121 КК України.

Судово - медичну експертизу призначено 15.01.2018 року, про що відповідні відомості містять в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Таким чином, твердження апелянта про виправлення в постанові слідчого про призначення судово-медичної експертизи є хибними і безпідставними, а тому вказаний висновок експерта не може бути визнаний недопустимим доказом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом був безпосередньо допитаний експерт ОСОБА_18 , який проводив дану експертизу та підтвердив свої висновки.

Згідно ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, у відповідності до статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановлено істотних порушень прав та свобод людини при отриманні таких доказів, як протокол огляду місця події від 14.01.2018 року та висновок експерта №15 від 12.03.2018 року, вказані докази є належними та допустимими.
Враховуючи, що вимога апелянта про визнання інших письмових доказів недопустимими грунтується лише на тому, що вони є похідними від зазначених вище протоколу огляду місця події та висновку експерта, які судом першої інстанції покладені в основу вироку як допустимі докази, з чим погоджується і колегія суддів, тому не вбачає підстав для визнання недопустимими зазначених в апеляційній скарзі інших письмових доказів.
Твердження апелянта про те, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки суд у мотивувальній частині вироку передрукував текст обвинувального акту, ще до підтвердженя встановлених судом обставин, апеляційний суд вважає безпідставним виходячи з наступного.
Як вбачається зі змісту вироку суду, судом було розглянуто дане кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо досліджено всі докази, надано їм оцінку у сукупності та зроблено висновок, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення підтверджується дослідженими судом доказами. Вказане не суперечить вимогам ст. 374 КПК України. Будь-яких порушень місцевим судом вимог кримінального процесуального закону при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи апелянта про те, що судом не з`ясовано, а стороною обвинувачення не доведено механізм можливого потрапляння крові ОСОБА_14 на одяг загиблого, чим не виключено його причетність до нанесення тілесних ушкоджень, що потягли смерть ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки питання щодо наявності на одязі померлого ОСОБА_9 слідів крові ОСОБА_14 не ставиться під сумнів, враховуючи, що судом встановлено, що внаслідок побиття ОСОБА_14 . ОСОБА_7 (даний факт ніким не оспорюється) в нього йшла кров та він підходив до ОСОБА_9 , нахилявся над ним, перевіряв чи живий останній, про що він повідомив суду під час безпосередньо допиту ОСОБА_14 в судовому засіданні.
З матеріалів кримінального провадження не вбачається, що під час здійснення досудового розслідування були наявні об`єктивні дані, які б свідчили про можливість спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень іншою особою. Крім того, показання свідка ОСОБА_14 щодо кількості та локалізації ударів, обставин завдання ударів, спричинених ОСОБА_9 повністю узгоджується з висновками проведених у справі судово-медичних експертиз та з протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 від 16.01.2018 року, де він чітко показал та розповів, що після того, як ОСОБА_7 наніс йому удар і він впав на підлогу, обвинувачений пішов до кімнати, де лежав ОСОБА_9 , а він мав можливість бачити як ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 один удар рукою в область обличча, а потім схопив табуретку та наніс ще декілька ударів нею ОСОБА_9 (а.п.25-34 т.2).

Підстав не довіряти показанням свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, апеляційний суд не вбачає.

Крім того, показання свідків в суді першої інстанції є детальними, логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою, а також дослідженими судом першої інстанції доказами і не узгоджуються лише з показаннями обвинуваченого та його власним баченням ситуації.

Також, колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту в суді першої інстанції не ставила під сумнів правдивість показів свідка ОСОБА_14 , не наполягала на додатковому допиті жодного свідка, а апелянтом не надано жодного доказу на спростування показів свідка ОСОБА_14 .

Доводи апелянта про те, що в матеріалах судового провадження відсутній витяг з ЄРДР в порушення вимог КПК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки 9 вересня 2020 р. Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 761/28347/15-к дійшов висновку, що згідно з ч. 2 ст. 84 КПК витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру.
Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доведеності поза розумним сумнівом причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК Украхїни.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України в межах санкції частини статті КК України за якою його засуджено, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, думки потерпілої.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На підставі викладеного, за результатами апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а тому його слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: