Ухвала
Іменем України

13 грудня 2021 року
м. Київ

справа № 759/23513/20
провадження № 51-5743 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженку та жительку м. Києва, раніше судимої вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2020 року за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, звільненої з-під варти в залі суду у зв`язку

з відбуттям строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винною в тому, що вона 28 жовтня

2020 року, близько 16 години, знаходячись по вул. І. Крамського, 4 у м. Києві незаконно придбала та зберігала при собі без мети збуту наркотичний засіб - метадон, масою 0,188 г.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 та призначення нового розгляду

в цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що апеляційний

суд, порушуючи ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), не надав належної оцінки доводам прокурора, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги. Зокрема, апеляційний суд, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції в частині застосування до засудженої ст. 75 КК та звільнення останньої від відбування покарання, не навів переконливих мотивів ухвалення такого рішення, не врахував вчинення ОСОБА_4 умисного нетяжкого злочину при непогашених судимостях за вчинення умисних злочинів, обставин його вчинення та підвищеній суспільній небезпечності засудженої, що свідчить

про формальний підхід апеляційного суду до перевірки доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, та кваліфікація її дій

у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Згідно зі змістом касаційної скарги прокурор порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, в якій не наведено обґрунтування відмови

у задоволенні апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування ст. 75 КК і звільнення ОСОБА_4

від відбування покарання.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане

з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання

у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого

без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення

від відбування покарання з випробуванням.
Положеннями ч. 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування

або зміни судового рішення судом касаційної інстанції можуть бути лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, такі твердження прокурора

перевірялися під час перегляду кримінального провадження щодо

ОСОБА_4 в порядку апеляційної процедури. Апеляційний суд надав на них вичерпну відповідь і визнав необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, ставлення обвинуваченої до вчиненого, яка вину визнала та щиро розкаялася,

дані про її особу, яка розлучена, має на утриманні малолітню дитину, офіційно

не працевлаштована, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога

та психіатра, раніше судима, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття

і відсутність обставин, які його обтяжують.
При цьому, як встановив суд апеляційної інстанції, місцевий суд помилково вказав, що ОСОБА_4 офіційно не працевлаштована, що не відповідає дійсним обставинам провадження, оскільки судом була досліджена надана стороною захисту довідка ДП "Інвестиційно-будівельна компанія "НЕСТ-Покровський посад" №35-к від 17 січня 2021 року про те, що ОСОБА_4 працевлаштована

на посаду комірника складського приміщення освітлювальних приладів

та електрообладнання на постійній основі, тобто на час ухвалення судового рішення вона була офіційно працевлаштована і за місцем роботи характеризується виключно позитивно.
Апеляційний суд, як видно зі змісту ухвали, урахував вік ОСОБА_4 та щире каяття у вчиненому, а також те, що остання має міцні соціальні зв`язки, проживає

з матір`ю, за якою доглядає, перебуває у фактичних шлюбних відносинах,

має на утриманні сина, 2010 року народження, відсутність даних, які б вказували

на її неналежну поведінку та притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності від часу вчинення інкримінованого їй злочину, що вважав значними позитивними змінами у поведінці останньої, яка зробила належні висновки і стала на шлях виправлення, та відповідно визнав їх такими,

що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину й суспільну небезпечність останньої, вказавши на правильність висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.
Разом із цим, твердження прокурора про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, яке вона має відбувати реально, з урахуванням того, що вона раніше судима за злочини, пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів, та маючи незняту і непогашену судимість вчинила умисний злочин, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими, оскільки всі ці обставини не лише знайшли своє відображення в кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК за відповідними кваліфікуючими ознаками, але й були належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та прийнятті рішення про можливість звільнення її від відбування цього покарання з випробуванням.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Призначене засудженій ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 309 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Його не можна вважати явно несправедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі прокурора мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року, якою вирок Святошинського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3