Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

23 листопада 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000805 за апеляційними скаргами представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_10 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Полиці Володимирецького району Рівненської області, громадянина України, одруженого, працюючого, не маючого судимості, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі - КК),

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК, звільнено його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 цього Кодексу на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК в зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.
Судом відмовлено у задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства (далі - КНП) «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради про стягнення з ОСОБА_7 на користь медичного закладу витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 за строком позовної давності.
Також судом частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Вказаними вироком ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 05 липня 2015 року близько 22 год. 30 хв., перебуваючи на подвір`ї господарства за місцем свого проживання, розташованого по АДРЕСА_1 , під час словесної суперечки з потерпілим ОСОБА_5 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область нижньої щелепи потерпілого, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи зліва в ділянці кута та справа в підборідковому відділі (що є прикладанням травмуючої сили справа та віддаленого перелому кута нижньої щелепи зліва), яке відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, яке викликало довготривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 просить суд цей вирок змінити та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 завдану потерпілому майнову шкоду у розмірі 24418,14 грн., компенсувати моральну шкоду в сумі 150000 грн. та 10000 грн. витрат на правову допомогу.
На обґрунтування цих вимог апелянт зазначив, що ОСОБА_5 у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями перебував на стаціонарному лікуванні з 05.07 по 24.07.2015, йому було проведено 2 операції та вставлено з обох сторін щелепи металевий дріт. Ці ж дані містить висновок судово-медичної експертизи від 21.09.2018 №208. Зазначив, що в подальшому потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні у стоматологічному відділенні щелепно-лицевої хірургії, де йому була проведена операція по видаленню металевого дроту та рекомендована санація порожнини рота, у зв`язку з чим ним були понесені матеріальні витрати на придбання медикаментів та матеріалів медичного призначення. Вказав, що на підтвердження купівлі цих лікарських засобів потерпілим було надано суду відповідні чеки. однак суд дійшов висновку, що період лікування, вказаний у чеках, не відповідає періоду лікування після отриманої травми.
Також представник потерпілого зазначив, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є несправедливим, оскільки вказане ушкодження здоров`я призвело до зміни у житті потерпілого, порушення нормальних стосунків з оточуючими, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, і зазначив, що на даний час обвинуваченим нічого не відшкодовано.

Прокурор ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просить задовольнити цивільний позов прокуратури в інтересах держави в особі КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради до Дригулі про стягнення 4432,51 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 .
Обґрунтовує свої вимоги прокурор тим, що прокурором в межах даного кримінального провадження на підготовчому судовому засіданні 28.08.2019 було пред`явлено вказаний цивільний позов до ОСОБА_7 . Однак, на думку апелянта, суд відмовив у задоволенні цього позову за закінченням строку позовної давності, залишивши поза увагою, що у кримінальному судочинстві витрати на стаціонарне лікування потерпілого можуть покладатись лише на особу, вина якої у вчиненні злочину є доведеною.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги прокурора та не заперечення щодо задоволення апеляційних вимог потерпілого, думку потерпілого ОСОБА_5 та його представника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання своїх апеляційних вимог та вимог сторони обвинувачення, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили залишити вирок без змін, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, сторона як прокурор, так і потерпілий, ставлячи вимогу про задоволення їх цивільних позовів, не заявляли клопотання про повторне дослідження доказів, з покликанням на передбачені ч.3 ст.404 КПК підстави для такого дослідження.
Відповідно до змісту кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їхнього встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального й процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Отже, відсутність клопотання про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, передбачених ч.3 ст.404 КПК.
Таким чином, колегія суддів, будучи позбавленою підстав, передбачених законом, для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні, не може надати іншу оцінку доказам, встановленим місцевим судом, без їх безпосереднього дослідження.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому, за визначенням частини 5 ст.128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Однак цих вимог закону при вирішенні цивільних позовів місцевий суд належним чином не дотримався.
Зокрема, як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд відмовив у задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі КНП «Центральна міська лікарня» з підстав пропуску ним строку позовної давності. Водночас оскаржений вирок не містить мотивів, з яких виходив суд задовольняючи заяву обвинуваченого (цивільного відповідача) та його захисника щодо застосування строків позовної давності, а саме з якого моменту суд обраховував цей строк.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що як вказав Верховний Суд у постанові № 452/435/17 від 02.09.2020, аналіз змісту ч.ч.1, 4 та 7 ст.128 КПК, ч.2 ст.265 ЦК України дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди збігається з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.
Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно зі ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру (ст.276 КПК).
При цьому, як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження 09 листопада 2018 року ОСОБА_7 було оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК, а тому саме з вказаної дати слід обраховувати строк позовної давності.
Окрім того, місцевий суд, відмовляючи потерпілому у задоволенні його позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, понесеної ним у результаті проходження лікування, не з`ясував чи вказане лікування є наслідком заподіяння тілесних ушкоджень винною особою обвинуваченим ОСОБА_7 . При цьому, суд формально покликався на долучені потерпілим до позовної заяви копії документів, у тому числі епікриз КНП «Центральна міська лікарня», план лікування стоматологічної клініки «Еверест», вказавши лише, що ОСОБА_5 проходив лікування через значний проміжок часу після події злочину, однак не надавши обставинам, викладеним у цих документах, належної оцінки.
Вказані порушення, на переконання колегії суддів, є істотними, а тому вирок стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільних позовів не є законним й обґрунтованим.
Однак, зважаючи на те, що колегія суддів позбавлена підстав для повторного дослідження доказів, про що зазначено вище, то відсутня можливість для усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного розгляду.
Водночас апеляційний суд зауважує, що порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК та загальних засад судочинства не відноситься до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбаченого ч.1 ст.415 цього Кодексу. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.7 КПК - верховенство права, законність, та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст.370 КПК. Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідно до ч.1 ст.412 КПК, даний вирок у частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню з призначенням у цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільних позовів потерпілого ОСОБА_11 та прокурора в інтересах держави в особі КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишити без змін.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3