УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 579/1788/19
провадження № 51-3754ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кролевець Сумської області, раніше судимого вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2019 року за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі КК України) та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, звільненого на підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.
Суть питання
За вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 115 КК України на строк 9 років та у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 185 КК України на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 357 КК України на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарань більш суворим, визначено ОСОБА_4 покарання в виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутого покарання за вищевказаним попереднім вироком визначено ОСОБА_4 остаточне покарання в виді позбавлення волі на строк 11 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 липня 2019 року близько 19 год 00 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за адресою: АДРЕСА_1 , з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, під час сварки з ОСОБА_5 , взяв у руки дерев`яну качалку, яка знаходились на грубі в приміщенні кухні, та, підійшовши до останнього, штовхнув його на диван і наніс із достатньою силою до 5 ударів дерев`яною качалкою по голові, в результаті чого ОСОБА_5 через нетривалий час помер на місці події.
Після нанесення ударів ОСОБА_4 помітивши, що з нагрудної кишені футболки ОСОБА_5 випали грошові кошти в сумі 150 грн та банківська карта «Приватбанку», на якій був написаний пін-код, викрав їх.
В подальшому, в цей же день, в період часу з 19 год 37 хв по 19 год 41 хв ОСОБА_4 , за допомогою викраденої у ОСОБА_5 банківської картки, через банкомат «Приватбанку», який розташований за адресою: м. Кролевець, вул. Івана Франка, буд. 19, отримав доступ до банківського рахунку останнього, з якого зняв грошові кошти в сумі 4 тис. 700 грн. Своїми протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 4 тис. 850 грн.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, засуджений звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити рішення місцевого і апеляційного судів в частині визначеного йому покарання та призначити йому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 8 років.
На обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що при призначенні йому покарання суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до нього положення ст. 69 КК України, оскільки наявні обставини, які в своїй сукупності та співвідношенні, на думку засудженого, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме: щире каяття, визнання вини, сприяння розкриттю злочину, його моральний стан при скоєнні злочину, оскільки він був поранений в зоні бойових дій та те, що злочин був спровокований поведінкою потерпілого.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 і ч. 1 ст. 357 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржується.
Твердження в касаційній скарзі засудженого стосуються невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та двох кримінальних проступків. Крім того, суд врахував, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення під час іспитового строку, а також те, що попереднє засудження та звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не мало достатнього виховного впливу. Разом із цим, суд взяв до уваги й те, що обвинувачений був учасником бойових дій в зоні АТО та має державну нагороду. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , його сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та частково визнання своєї вини обставинами, що пом`якшують покарання, а вчинення ним кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння обставиною, що його обтяжує.
Зважаючи на вищевказане та враховуючи особу обвинуваченого, а також оцінюючи обставини кримінальних правопорушень та їх суспільно-небезпечні наслідки, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк більший за мінімальний, а за ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі. З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні йому покарання, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3