Ухвала
Іменем України
15 лютого 2022року
м. Київ
справа № 183/1686/19
провадження № 51- 6182 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, працевлаштованого, раніше не судимого,
на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК), із застосуванням положень ст.69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Зазначеним вироком засуджено ОСОБА_5 , який у січні 2022 року подав касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 31 січня 2022 року на підставі п.2 ч.2 ст.428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого ОСОБА_5 про перегляд в касаційному порядку вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 19 січня 2019 року приблизно о 03:50, спільно з ОСОБА_5 знаходячись поблизу кафе «Молодіжне», розташованого на вул. Лесі Українки в с. Голубівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області, де у останніх виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Цього ж дня, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , приблизно о 04:00, прийшли до домоволодіння АДРЕСА_2 , де мешкає ОСОБА_6 , через незачинені на замок двері зайшли до будинку, де ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою, умисно наніс кулаком руки удар в область обличчя ОСОБА_6 , та не менше трьох ударів ногою та дерев`яною ніжкою від табурету в область голови та обличчя потерпілого, в той час як ОСОБА_5 , діючи умисно, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, кулаками обох рук, наніс не менше трьох ударів в область обличчя та голови ОСОБА_6 та удар ногою в область тулубу останнього, спричинивши останньому тілесні ушкодження, які у своїй сукупності належать до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 20 січня 2022 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.

На виконання вказаної ухвали у визначений строк засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою про перегляд оскаржуваних судових рішень з підстави невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить задовольнити скаргу, судові рішення в частині призначеного покарання змінити та призначити йому за ч.2 ст.121 КК із застосуванням ст.69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, а на підставі статей 75, 76 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладенням на нього відповідних обов`язків, в іншій частині судові рішення залишити без змін. Також просить скаргу розглянути з його участю. Водночас засуджений ОСОБА_4 подав клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
На обґрунтування своїх доводів засуджений ОСОБА_4 зазначає у скарзі про те, що:
у матеріалах кримінального провадження установлено визначені положеннями ст.66 КК пом`якшуючі покарання обставини - його щире каяття, що ґрунтується на належній, критичній оцінці протиправної поведінки, активне сприяння розкриттю вчиненого кримінального правопорушення, про що свідчить його поведінка на досудовому слідстві та під час судового розгляду провадження, визнання ним вини, добровільне відшкодування завданої шкоди, що виразилося у відшкодуванні потерпілому витрат на лікування, що підтверджує готовність нести відповідальність за вчинені протиправні дії;
судами слушно враховано конкретні обставини у провадженні і застосовано положення ст. 69 КК, та установлено дані про його особу, а саме, що він не судимий, на обліках у лікарів фтизіатра, нарколога і психіатра він не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, також відсутність обставин, що обтяжують покарання;
судами першої й апеляційної інстанції не враховано і не зазначено обґрунтувань неврахування послідовної позиції потерпілого про те, що він вибачив обвинувачених та висловлював прохання в суді не позбавляти волі в тому числі ОСОБА_4 , при цьому на його думку, необхідно врахувати позицію, зазначену в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (у справі № 752/8309/16) про те, що думка потерпілого може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною;
відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують й інші обставини, не зазначені в ч.1 цієї норми КК, однак суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 66 КК, ст. 374 КПК та не навів у вироку мотиви в частині визнання позиції потерпілого щодо призначення покарання обставиною, що пом`якшує покарання, або іншою обставиною, яку необхідно врахувати при призначенні покарання, на що суд апеляційної інстанції при перевірці вироку не звернув увагу;
суд першої інстанції при призначенні покарання не вирішив питання про можливість його виправлення без відбування покарання у виді позбавлення волі, а саме про застосування положень ст. 75 КК, також не врахував наявність інших обставин провадження, до яких належить його соціальна поведінка до вчинення кримінального правопорушення так і після вчинення, що він офіційно працевлаштований, має на утриманні непрацездатну матір, неповнолітню дитину та вагітну дружину ОСОБА_7 ;
на його думку, призначене йому покарання за ч.2 ст.121 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, забезпечить дотримання засад призначення покарання, в тому числі його індивідуалізації, буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і запобіганню вчинення нових злочинів.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій у касаційній скарзі ОСОБА_4 не оскаржуються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається із вироку, врахувавши положення ст.66 КК, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував:
- пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, що ґрунтується на належній критичній, негативній оцінці своєї протиправної поведінки, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що свідчить поведінка обвинуваченого як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, а саме, визнання ним вини, сприяння у встановленні обставин провадження, добровільне відшкодування завданого шкоди, що виразилося у виплаті потерпілому вартості лікування, що свідчить про готовність обвинуваченого понести відповідальність;
- дані, що характеризують особу обвинуваченого: який раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікарів фтизіатра, психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину;
- відсутність обтяжуючих покарання обставин;
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів.

Поряд з цим судом установлено та враховано сукупність усіх обставин кримінального провадження, в тому числі й наведена у вироку позиція потерпілого щодо вибачення обвинуваченого та призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Врахувавши положення ст.69 КК та наведені у вироку обставини провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе виключно з ізоляцією від суспільства, в той же час, суд зазначив у вироку про необхідність призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.121 КК, у вигляді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, що буде співрозмірним та достатнім для досягнення мети покарання та запобігання вчиненню ним нових злочинів. З наведеними висновками суду першої інстанції в цій частині погоджується й колегія суддів.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 .

Як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, захисник в апеляційній скарзі ставив питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, яким необхідно призначити ОСОБА_4 покарання за ч.2 ст.121 КК, із застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, а на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому просив врахувати дані про особу ОСОБА_4 , пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих обставин та думку потерпілого, який в суді першої інстанції вибачив обвинувачених та просив не позбавляти їх волі, що не було враховано судом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд, враховуючи положення ст. 65 КК, статей 404, 370 КПК, роз`яснення, які містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», правовий висновок, що наведений у постанові Верховного Суду від 02 березня 2021 року (у справі № 721/115/19), в ухвалі зазначив, що, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином дотримався вимог кримінального закону, врахував усі обставини кримінального правопорушення, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав щире каяття, відсутність обтяжуючих обставин, що ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.121 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, який належним чином оцінив обставини вчинення кримінального правопорушення та вищенаведені обставини в їх сукупності.
Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції думки потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, які є аналогічні доводам у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції визнав неприйнятними та зазначив в ухвалі про те, що позиція потерпілого в частині призначення обвинуваченому покарання була врахована судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 69 КК.
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи захисника про не врахування місцевим судом соціальної активності обвинуваченого ОСОБА_4 , що підтверджується фактом офіційного працевлаштування, оскільки це не є обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а інші обставини, на які посилався захисник, були враховані судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Враховуючи наведене, встановлені судами першої й апеляційної інстанцій обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та його ступінь тяжкості, який відповідно до положень ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, в тому числі, вчинення ним кримінального правопорушення за попередньою змовою з іншою особою, внаслідок чого потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження, доводи у скарзі обвинуваченого про те, що:
- він щиро покаявся у вчиненні кримінального правопорушення та сприяв розкриттю злочину, офіційно працевлаштований, потерпілий просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, позитивно характеризується, раніше не судимий, одружений і має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів фтизіатра, психіатра та нарколога не перебуває, добровільно відшкодував завдану шкоду, а саме витрати на лікування потерпілого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, на думку Суду, в цілому не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій в частині призначеного обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, яке за своїм розміром є нижчим від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.121 КК, з урахуванням при цьому пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу ОСОБА_4 , в тому числі й тих обставин, що зазначені ним у касаційній скарзі.

Суд не вбачає підстав для зміни судових рішень в частині призначеного покарання з підстави невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК.

Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таким чином, застосування положень ст.75 КК можливе лише в разі призначення особі покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 (п`яти) років. За таких обставин, відсутні підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК.
Суд вважає необґрунтованими доводи у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.66 КК, ст.374 КПК та не зазначив у вироку мотиви в частині визнання позиції потерпілого щодо призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного з позбавленням волі обставиною, що його пом`якшує, або іншою обставиною, яку необхідно врахувати при призначенні покарання, на що суд апеляційної інстанції при перевірці вироку не звернув увагу.

Як убачається із наданих копій судових рішень, суд першої інстанції установив та зазначив у вироку позицію потерпілого в частині призначення покарання обвинуваченому, не пов`язаного з позбавленням волі, яка по суті, з огляду на застосування судом положень ст. 69 КК була врахована при призначенні покарання за ч.2 ст.121 КК, при цьому, суд апеляційної інстанції перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині навів в ухвалі належні мотиви щодо врахування судом першої інстанції позиції потерпілої сторони.
З урахуванням вищезазначеного, Суд не вбачає підстав вважати, що постановлені в даному кримінальному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КК та КПК. На думку Суду, судові рішення є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням зазначеного Суд дійшов висновку, що обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликали б необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.
Отже, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень, не убачається підстав для задоволення скарги.
Прохання у скарзі засудженого про розгляд скарги за його участю та клопотання про зупинення виконання судових рішень, не можуть вирішуватися на цьому етапі провадження за скаргою, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3