Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

1 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальні провадження № 0002735, № 0011206, № 0003593 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, одруженого,

працюючого охоронником у ТОВ Oхоронна компанія Прометей,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2008

за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

2) вироком Подільського районного суду м. Києва від 29.09.2009

за ч.2 ст.186 КК України на підставі ст.71 КК України на 4 роки 6 місяців

позбавлення волі, звільненого 04.12.2013 у зв`язку з відбуттям покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 і прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року

у с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2016 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.189, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України і йому призначено покарання:

- за ч.2 ст.189 КК України 5 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

- за ч.2 ст.289 КК України 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, по епізоду від 23 березня 2014 року щодо ОСОБА_11 та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 ОСОБА_10 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23.03.2014 по 12.03.2015 та з 20.09.2015 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити та визнати ОСОБА_10 невинуватим і виправдати за ч.2 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, а за ч.2 ст.186 КК України призначити покарання, яке ОСОБА_10 вже відбув з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015.

Як стверджує захисник, ОСОБА_10 під час досудового розслідування та в суді давав послідовні показання по епізоду вимагання про те, що розрахувався з ОСОБА_8 за поїздку, і той дав йому здачу 3 гривні з 50. Після затримання його підзахисного гроші в сумі 3 гривні були повернуті разом з іншими речами під розписку захиснику ОСОБА_12 . Також наявність у ОСОБА_10 грошей підтвердила під час допиту в суді його бабуся ОСОБА_13 , яка повідомила, що вночі дала онуку 50 гривень.

Що стосується показань потерпілого, то звертає увагу, що ОСОБА_8 02.06.2014 під час допиту в суді зазначив, що пістолет у ОСОБА_10 він лише бачив, і останній погрожував йому не пістолетом, а тим що відвезе на Майдан. Після завершення поїздки ОСОБА_10 вийшов з автомобіля та протягнув ОСОБА_8 , який закурив, руку, щоб подякувати і попрощатись, що підтверджується даними дослідженого в судовому засіданні CD-R диску Atek. З огляду на викладене і суперечливі показання ОСОБА_8 , які той давав протягом судового розгляду, в тому числі під головуванням інших суддів, і в яких нібито на більшість запитань відповідав, що не пам`ятає, захисник робить висновок, що людина, яка відчуває загрозу життю та здоров`ю, поводить себе іншим чином, і ставить під сумнів показання потерпілого, оскільки вважає, що між останнім і стороною обвинувачення існує комунікація.

Посилаючись на показання ОСОБА_11 , акцентує увагу на тому, що потерпілий не заперечував, що хотів підвезти ОСОБА_10 безкоштовно, тим більше, що їхав у ту ж сторону, і що ОСОБА_11 не знав, чи хотів у нього щось вимагати обвинувачений, оскільки все сталось у лічені секунди, потерпілий побачив предмет, схожий на пістолет, схопився за нього та намагався вирвати, і у нього не було часу боятись.

Крім того, вказує на недотримання судом вимог ч.3 ст.415 КПК України, що виразилося у невиконанні вказівок, що містяться в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 14.07.2015. Скасовуючи вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2015 і призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив про необхідність при новому розгляді допитати потерпілих та свідків по епізоду від 23 березня 2014 року. Але всі намагання суду викликати та допитати потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 були останніми проігноровані. У вироку суд зазначив, що ОСОБА_10 частково визнав вину по епізоду щодо ОСОБА_8 , що не відповідає дійсності, адже обвинувачений лише визнав, що при ньому був травматичний пістолет без набоїв, що не є злочином.

Оскільки суд виправдав ОСОБА_10 по епізоду щодо ОСОБА_11 , який тісно пов`язаний з епізодом щодо ОСОБА_8 , вважає висновки суду в частині визнання його підзахисного винуватим за ч.2 ст.189 КК України необґрунтованими.

На думку захисника, наявний в діях ОСОБА_10 склад злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, є формальним, і обвинувачення в незаконному заволодінні транспортним засобом ґрунтується виключно на показаннях потерпілого, а саме, чи дозволив він сісти обвинуваченому за кермо. Під час досудового розслідування слідчий надала тривалий час ОСОБА_10 та ОСОБА_17 вирішити питання з відшкодування шкоди, що свідчить про те, що вказана подія містить ознаки цивільно-правових відносин. І на запитання захисту, чи вважав би потерпілий незаконним заволодіння транспортним засобом, якщо б обвинувачений сплатив би компенсацію, той відповів, що вважав би цю подію ДТП. Також свідок ОСОБА_18 показав, що ОСОБА_10 сам повідомив йому по телефону, де знаходився автомобіль після ДТП, і ця обставина може свідчити, що мала місце добровільна відмова, передбачена ст.17 КК України. На даний час ОСОБА_17 не має до ОСОБА_10 жодних претензій і просив суд не позбавляти його підзахисного волі.

Стверджуючи про неповному досудового розслідування, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, захисник не зазначає конкретно, в чому вони виразилися. Звертає увагу на наявність обставин, які пом`якшують покарання, які суд врахував, але не вказав у вироку, що ОСОБА_8 двічі категорично відмовився від будь-яких претензій до обвинуваченого. Разом з тим, суд не взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи, у відповідності з яким ОСОБА_10 страждає на легку розумову відсталість, що викликає сумнів у тому, чи може він розуміти значення своїх дій та повною мірою керувати ними, і чи був у нього умисел на вимагання послуги майнового характеру та незаконне заволодіння транспортним засобом.

Вирок у частині визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, захисник не оспорює.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_19 просить вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_10 за епізодом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, щодо ОСОБА_11 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим за епізодом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, щодо ОСОБА_11 , і призначити йому покарання: за ч.2 ст.189 КК України 6 років позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України 5 років 6 місяців позбавлення волі; за ч.2 ст.289 КК України 7 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що висновки суду в частині виправдання ОСОБА_10 за вказаним раніше епізодом не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме, показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , наданих у судовому засіданні під головуванням суддів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які відповідно до вимог ч.4 ст.107 КПК України фіксувались за допомогою пристрою Камертон, протокол огляду місця події від 23.03.2014, висновок експерта № 236 від 03.04.2014, протокол огляду CD-R диску, тощо.

Крім того, вважає, що суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_10 не вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, проте належних висновків для себе не зробив та не став на шлях виправлення, вину у пред`явленому обвинуваченні визнав лише частково з метою уникнути кримінальної відповідальності, не має постійної роботи.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_9 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника і не погодилися з апеляційною скаргою прокурора; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити і заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити частково, а в задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_10 вчинив вимагання, незаконне заволодіння транспортним засобом та грабіж за наступних обставин.

23 березня 2014 року близько 01 години 30 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 10, підійшов до автомобіля Opel Astra д/н НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_8 , на якому знаходилась шашка таксі. З метою вимагання безкоштовного надання послуги майнового характеру з перевезення ОСОБА_10 дістав з кобури предмет, схожий на пістолет, перезарядивши його, направив у сторону ОСОБА_8 , який знаходився в автомобілі, сів на переднє пасажирське сидіння та, продовжуючи погрожувати вбивством цим предметом, шляхом залякування вимагав у ОСОБА_8 відвезти його на вул. Білоруську, 2 в м. Києві. ОСОБА_8 , злякавшись за своє життя та здоров`я, відвіз ОСОБА_10 у вказане ним місце, де останній, не розрахувавшись, вийшов з автомобіля та попрямував у напрямку вул. Артема в м. Києві. Тим самим ОСОБА_10 завдав ОСОБА_8 матеріального збитку на суму 40 гривень.

Крім того, 3 квітня 2015 року близько 20 години 30 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи в салоні автомобіля Daewoo Nexia д/н НОМЕР_2 , який знаходився поблизу будинку № 51 на бул. Лепсе в м. Києві, помітив ключ, який знаходився у замку запалення, і вирішив повторно незаконно заволодіти вказаним транспортним засобом, що належав ОСОБА_23 , з правом користування ОСОБА_17 . Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_10 , скориставшись відсутністю останнього, пересів на сидіння водія, завів двигун автомобіля та вулицями м. Києва доїхав до перехрестя просп. Перемоги та вул. Гарматної, де скоїв дорожньо-транспортну пригоду, і тим самим всупереч волі особи, яка користувалася транспортним засобом, повторно незаконно заволодів ним.

Крім того, 20 вересня 2015 року близько 04 години 15 хвилин ОСОБА_10 разом з невстановленою особою проходив поблизу будинку № 19 на вул. Малій Житомирській в м. Києві, де вони звернули увагу на ОСОБА_24 , який сидів на лавочці поблизу будинку. Реалізовуючи злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою між собою, ОСОБА_10 та невстановлена особа підійшли до ОСОБА_24 . Діючи згідно з попередньо розробленим планом, невстановлена особа пирснула невідомою речовиною в обличчя ОСОБА_24 , від чого той відчув фізичний біль, а ОСОБА_10 , користуючись безпорадністю ОСОБА_24 , повторно відкрито викрав з лівої кишені штанів потерпілого мобільний телефон Fly IQ вартістю 950 гривень з sim-карткою оператора Life, яка матеріальної цінності не становить, та картою пам`яті 1 Gb вартістю 150 гривень, і мобільний телефон LG, який матеріальної цінності не становить. Також з рук ОСОБА_24 вирвали сумку, в якій знаходились документи та гроші в сумі 6 110 гривень. Після цього ОСОБА_10 та невстановлена особа залишили місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном загальною вартістю 7 110 гривень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні відкритого викрадення майна ОСОБА_24 за обставин, викладених у вироку, підтверджуються показаннями обвинуваченого, який в цій частині вину визнав, показаннями потерпілого, а також іншими доказами, яким суд дав належну оцінку, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом обставин кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, є вірною.

Обґрунтовано суд визнав ОСОБА_10 винуватим у вчиненні вимагання щодо ОСОБА_8 та незаконному заволодінні транспортним засобом ОСОБА_17 , на підтвердження чого навів у вироку сукупність доказів, яким дав належну оцінку, деякі з них також були повторно досліджені судом апеляційної інстанції.

Потерпілий ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції показав, що у лютому чи березі 2014 року, точно не пам`ятає, в нічний час знаходився у власному автомобілі Opel д/н НОМЕР_1 на вул. Великій Житомирській, приблизно біля будинку № 7. До нього підійшов обвинувачений з двома дівчатами і запропонував їх підвезти. Дівчата сіли на заднє сидіння автомобіля, ОСОБА_10 на переднє, однак, як тільки останній сів, дівчата вибігли, а ОСОБА_10 дістав пістолет, здається, перезарядив, бо він почув звук металу, і наказав їхати. На те, що дівчата побігли, обвинувачений ніяк не реагував і на його запитання сказав їхати прямо. Під час руху ОСОБА_10 говорив їхати, незважаючи на червоний сигнал світлофора, бо йому все одно, що він так званий сотник Майдану, що його заберуть на Майдан, де порвуть-поріжуть. Коли приїхали до станції метро Лукянівська, він та обвинувачений вийшли з автомобіля. Він трохи заспокоївся, оскільки місце було людне. ОСОБА_10 вийшов, тримаючи в руці пістолет, і, прощаючись, намагався подати йому руку, а потім пішов наверх на вул. Січових Стрільців (раніше вул. Артема). Він зателефонував у міліцію, повідомив, що чоловік погрожує пістолетом, описав його і, постоявши деякий час, рушив автомобілем з вул. Білоруської до вул. Січових Стрільців, куди попрямував ОСОБА_10 , і побачив біля кінотеатру Київська Русь силует чоловіка та автомобіль, який зупинився і стояв з ввімкненою аварійною сигналізацією. Доїхавши до того автомобіля, він зрозумів, що щось не так, тому що чоловік, який зупиняв його, сів усередину, але автомобіль не рухався. Він зупинився, підійшов до автомобіля Daewoo Lanos, в якому було тоноване скло, і, заглянувши через переднє вітрове скло, побачив, що в салоні йде боротьба. ОСОБА_11 вже зажав руку ОСОБА_10 і одводив вниз. У той момент він не бачив, що в руці у обвинуваченого, але розумів, що пістолет. Автомобіль був зачинений, він стукав, а ОСОБА_11 злякався, і питав, хто він. Він сказав ОСОБА_11 відчинити двері, оббіг на сторону ОСОБА_10 справа і допоміг обеззброїти останнього. Вони вдвох витягли ОСОБА_10 з автомобіля і до прибуття працівників поліції утримували в лежачому положенні на землі. Пістолет також був на землі. Потім приїхали працівники поліції і слідча група, все оформили і поїхали у райвідділ.

Також потерпілий уточнив, що пістолет, який ОСОБА_10 тримав у правій руці, був металевий, схожий на пістолет Макарова, і він його сприймав як справжній. Пістолет обвинувачений на нього не направляв, але він сильно боявся за своє життя. Здається, в процесі їзди, аби вести якусь розмову, бо ОСОБА_10 був знервований, він говорив, що поїздка коштує 30 гривень, самостійно оцінивши її вартість, виходячи з витрат на пальне, амортизацію, але обвинувачений не розрахувався. ОСОБА_10 був у чорній шкіряній куртці, камуфляжних штанах, високих черевиках.
Всупереч твердженням захисника такі ж показання ОСОБА_8 давав у суді першої інстанції, і вони викладені у вироку, у зв`язку з чим посилання на те, що суд мотивував свої висновки на суперечливих показаннях потерпілого, є надуманими.

Потерпілий ОСОБА_17 в суді першої інстанції давав показання про те, що 3 квітня 2015 року його знайомий ОСОБА_18 попросив, щоб він на автомобілі відвіз його та знайомих у Київську область. Він керував автомобілем Daewoo Nexia д/н НОМЕР_2 , який належав на праві власності його матері ОСОБА_23 , з правом користування. В автомобілі був і ОСОБА_10 , який сів біля мосту на бул. Лепсе в м. Києві і з яким він раніше знайомий не був. Після поїздки в с. Вишеньки повернулися в м. Київ, і знайомі попросили зупинити автомобіль на бул. Лепсе, 51. Знайомі зашли в кафе, він вийшов за власними потребами на кілька хвилин, а ОСОБА_10 , який сидів на задньому сидінні, сказав, що йому погано, і він залишиться чекати в автомобілі. При цьому він забув дістати із замку запалення автомобіля ключ. Керувати автомобілем, розвертатися, сідати за кермо ОСОБА_10 не дозволяв. Коли повернувся на вулицю через кілька хвилин, автомобіля на місці не було. Він зрозумів, що ОСОБА_10 протиправно заволодів автомобілем і став телефонувати обвинуваченому, який спочатку не брав слухавку, а потім повідомив, що знаходиться на вул. Гарматній. По прибуттю на перехрестя просп. Перемоги та вул. Гарматної побачив, що автомобіль пошкоджений внаслідок ДТП, а ОСОБА_10 разом з ключами зник. Завдана пошкодженням автомобіля матеріальна шкода повністю відшкодована обвинуваченим.

Свідок ОСОБА_18 показав, що 3 квітня 2015 року ОСОБА_17 на своєму автомобілі Daewoo Nexia на його прохання возив його, ОСОБА_25 , хлопця на ім`я ОСОБА_26 у с. Вишеньки Київської області. Разом з ними також в автомобілі їздив ОСОБА_10 , який був знайомим ОСОБА_25 і протягом поїздки вживав пиво. Після повернення в м. Київ зупинилися біля кафе на бул. Лепсе. Він, ОСОБА_25 і Степан пішли в кафе випити кави, а ОСОБА_17 сказав, що вийде на хвилинку в туалет. Обвинувачений сидів на задньому сидінні, слухав музику та сказав, що залишиться, оскільки погано себе почуває. ОСОБА_10 не просив у ОСОБА_17 дозволу на керування автомобілем і останній не дозволяв обвинуваченому сідати за кермо. Через кілька хвилин ОСОБА_17 повідомив, що автомобіль викрали. Вони телефонували ОСОБА_10 , який сказав, що автомобіль знаходиться на вул. Гарматній, що на відстані близько 3 км від місця, де ОСОБА_17 його залишив. Прибувши на перехрестя просп. Перемоги та вул. Гарматної, побачили, що за участю автомобіля Daewoo Nexia сталася ДТП, а ОСОБА_10 разом з ключами від автомобіля з місця пригоди втік.

Свідок ОСОБА_25 дав показання, аналогічні показанням ОСОБА_18 .

Показання потерпілих та свідків обґрунтовано покладено в основу вироку, адже вони є логічними, послідовними, такими, що доповнюють одне одного, узгоджуються між собою та з іншими доказами, зокрема, даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 23.03.2014, згідно з яким на тротуарі на вул. Мельникова, 1, в м. Києві виявлено предмет, схожий на пістолет марки ПМ, з маркуванням ПМФ-1 ТОВ С.Е.М. 4.0 мм, номер НОМЕР_3 . Неподалік від пістолету виявлено мобільний телефон Nokia. Вказані предмет, схожий на пістолет, та мобільний телефон вилучені (т.1 а.с.76-78);

- протоколі огляду від 24.03.2014 з фототаблицею, відповідно до якого оглядався CD-R диск марки Atex, наданий на запит директором ТОВ Союз-Інформ. Відеозаписом зафіксовано, як 23.03.2014 о 01 годині 49 хвилин до центрального входу ТЦ Квадрат біля входу до магазину Сільпо, що на вул. Білоруській, 2 в м. Києві, під`їжджає автомобіль темного кольору, зовні схожий на Opel. З правої пасажирської двері автомобіля виходить пасажир, і в цей час з автомобіля виходить водій. Пасажир підходить до водія, а потім прямує від автомобіля в напрямку вул. Артема в м. Києві. Цей чоловік, схожий на ОСОБА_10 , одягнений в плямисті штани, заправлені у взуття, і тримає в правій руці предмет, схожий на пістолет (т.1 а.с.80-83);

- речовим доказом, яким визнаний цей CD-R диск (т.1 а.с.95-96);

- висновку експерта № 236 від 03.04.2014, згідно з яким вказаний раніше предмет, схожий на пістолет, з маркуванням ПМФ-1 ТОВ С.Е.М. 4.0 мм, номер НОМЕР_3 , є пістолетом ПМФ-1, номер НОМЕР_3 калібру 4 мм, до вогнепальної зброї не відноситься та призначений для стрільби патронами Флобера калібру 4 мм, кільцевого спалаху, виготовлений промисловим способом ТОВ С.Е.М. Україна, знаходиться у справному стані, для проведення пострілів придатний (т.1 а.с.87-92);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.12.2015, в ході якого свідок ОСОБА_27 впізнав ОСОБА_10 як особу, яка 03.04.2015 близько 21 години перебувала за кермом автомобіля Daewoo Nexia д/н НОМЕР_2 на перехресті просп. Перемоги з вул. Гарматною в м. Києві (т.4 а.с.113).

ОСОБА_10 свою вину у вимаганні та незаконному заволодінні транспортним засобом не визнав та показав, що неофіційно працював охоронцем у торгівельному центрі Глобус, де йому видали пневматичний пістолет. 22 березня 2014 року він забрав пістолет додому. Увечері подзвонив його керівник та наказав привезти пістолет, пообіцявши віддати заробітну плату за відпрацьований час. Вночі 23 березня 2014 року близько 01 години він вийшов на вулицю і на автомобілі таксі доїхав до станції метро Лук`янівська, де повинен був зустрітися з керівником. По приїзду розрахувався з водієм ОСОБА_8 , якому дав 50 гривень, а той повернув 3 гривні здачі. В автомобілі він пістолет, який знаходився у кобурі, не діставав та не погрожував ним водієві. Вийшовши з автомобіля, дзвонив керівнику, але у того мобільний телефон був вимкнений. В подальшому в районі вул. Мельникова зупинив автомобіль Daewoo Lanos, який мав ознаки таксі, та попросив безкоштовно відвезти його на вул. Велику Житомирську, 10, на що водій погодився. Він сів в автомобіль і коли зав`язував шнурки, у нього випав пістолет, який побачив водій ОСОБА_11 . Водій включив аварійну сигналізацію, між ними зав`язалася штовханина, оскільки ОСОБА_11 намагався забрати пістолет. В цей час до них на автомобілі під`їхав ОСОБА_8 та підбігли бійці самооборони, які його затримали. ОСОБА_11 він пістолетом не погрожував, той сам погодився безкоштовно довезти його додому.

У квітні 2015 року він на запрошення свого знайомого на ім`я ОСОБА_26 на автомобілі Daewoo Nexia під керуванням ОСОБА_17 їздив у с. Вишеньки Київської області, після чого повернулися в м. Київ. Під час поїздки вживав пиво. ОСОБА_17 зупинив автомобіль на бул. Лепсе, після чого разом з двома чоловіками, які були в автомобілі, пішли у кафе, а він залишився в автомобілі та слухав музику. Знаходячись один в автомобілі, пересів за кермо та вирішив розвернутися. Завів двигун за допомогою ключа, який ОСОБА_17 залишив у замку запалення, та поїхав до місця розвороту. Однак на перехресті просп. Перемоги та вул. Гарматної не впорався з керуванням та потрапив у ДТП, після чого втік з місця пригоди, залишивши там автомобіль, який отримав пошкодження. Він питав у ОСОБА_17 дозвіл, щоб послухати музику та розвернутися, однак не почув відповідь.

Цим показанням суд дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги, розцінивши як намагання уникнути відповідальності за скоєне, оскільки версія обвинуваченого про те, що він розрахувався з ОСОБА_8 за поїздку і пістолет, який знаходився в кобурі, в автомобілі не діставав, спростовується показаннями потерпілого та протоколом огляду від 24.03.2014 CD-R диску, а твердження про те, що автомобілем Daewoo Nexia він керував з дозволу ОСОБА_17 показаннями останнього, свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_25 .

На користь відсутності дозволу керувати транспортним засобом свідчать і показання потерпілого ОСОБА_17 про те, що до цих подій він ОСОБА_10 не знав, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння. Про те, що автомобілем незаконно заволоділи, потерпілому повідомили відвідувачі кафе, які бачили, що після того, як ОСОБА_10 зіскочив автомобілем з бровки, він пробив колеса, але не зупинився і продовжив рух. Одразу після цього ОСОБА_18 телефонував обвинуваченому, але той слухавку не брав і лише через певний проміжок часу сам зателефонував свідку і повідомив, де залишив транспортний засіб. Ці показання суд у вироку не виклав, однак вони зафіксовані на технічному носії інформації. У зв`язку з цим намагання захисника довести існування між ОСОБА_10 і потерпілим цивільно-правових відносин та посилання на формальну наявність ознак складу злочину колегія суддів не враховує.

Доводи захисника про те, що суд безпідставно поклав в основу вироку показання ОСОБА_8 , які нібито є суперечливими, а також, що поведінка потерпілого не відповідала обстановці, не відповідають дійсності. Захисник перекручує показання ОСОБА_8 , який нібито відповів на запитання, що пістолет у ОСОБА_10 він лише бачив, і останній погрожував йому не пістолетом, а тим що відвезе на Майдан.

Потерпілий в суді першої та апеляційної інстанцій давав логічні показання, які суперечностей не містять. Як показав ОСОБА_8 , пістолет обвинувачений на нього, дійсно, не направляв, але він побоювався за своє життя, оскільки ОСОБА_10 тримав у руці металевий пістолет, який перезаряджав і який він сприймав як пістолет Макарова. Коли ОСОБА_10 погрожував пістолетом в автомобілі, він ще вагався, чи висмикнути ключ із замка запалення та вибігти з автомобіля, але знаючи, що у того пістолет, вирішив їхати, щоб залишитись живим і зберегти автомобіль. А після того, як він зупинив автомобіль біля станції метро Лук`янівська, то вийшов з автомобіля і закурив, бо почував себе спокійніше, адже місце було людне. При цьому колегія суддів зауважує, що показання потерпілого навіть в частині опису одягу обвинуваченого підтверджуються даними протоколу огляду CD-R диску.

Відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, тобто під час допиту слідчим суддею.

Оскільки свідок ОСОБА_13 судом не допитувалася, і захисник не скористався своїм правом заявити клопотання про її допит, посилання на показання вказаного свідка під час судового розгляду в іншому складі суду, вирок за наслідками якого скасовано з призначенням нового у розгляду у суді першої інстанції, не ґрунтуються на вимогах закону. З цих же підстав недоречними є і посилання на показання потерпілого ОСОБА_11 .

Відсутня у кримінальному провадженні і розписка захисника ОСОБА_12 про отримання разом з іншими речами ОСОБА_10 належних обвинуваченому грошей у сумі 3 гривні, які нібито ОСОБА_8 передав як здачу.

Надуманими є і твердження, що суд безпідставно вказав у вироку, нібито його підзахисний частково визнав вину по епізоду вимагання щодо ОСОБА_8 , оскільки таких даних вирок не містить і в ньому зазначено, що ОСОБА_10 визнав вину частково у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Згідно з ст.17 КК України добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до кримінального правопорушення або замаху на кримінальне правопорушення, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення кримінального правопорушення до кінця.

Особа, яка добровільно відмовилася від доведення кримінального правопорушення до кінця, підлягає кримінальній відповідальності лише в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого кримінального правопорушення.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст.289 КК України, вважається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, з моменту встановлення контролю на ним.

Враховуючи те, що ОСОБА_10 без дозволу ОСОБА_17 почав керувати автомобілем Daewoo Nexia від приміщення кафе на бул. Лепсе і доїхав до перехрестя просп. Перемоги з вул. Гарматною, де потрапив у ДТП, тобто автомобіль вибув з володіння потерпілого, він вчинив закінчений злочин. Отже, доводи захисника про добровільну відмову від вчинення кримінального правопорушення безпідставні.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 17 від 20.01.2015 ОСОБА_10 в період часу, до якого відносяться діяння, в скоєнні яких він підозрюється (23.03.2014), страждав на легку розумову відсталість (F70 згідно з МКХ-10), ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або іншого хворобливого стану психіки не виявляв, за своїм психічним станом в той період міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час проведення експертизи ОСОБА_10 страждає на легку розумову відсталість (F70 згідно з МКХ-10), за своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.2 а.с.42-43).

Захисник не оспорює вказаний висновок, однак висловлює сумнів у тому, чи міг ОСОБА_10 розуміти значення своїх дій та повною мірою керувати ними, і чи був у нього умисел на вимагання послуги майнового характеру та незаконне заволодіння транспортним засобом. Враховуючи те, що конкретних доводів, які б свідчили про неповноту, неправильність або недопустимість цього висновку та підлягали перевірці судом апеляційної інстанції, апеляційна скарга не містить, своїм правом заявити перед судом клопотання про допит експерта для роз`яснення висновку захисник не скористався, колегія суддів не вважає за необхідне спростовувати гіпотетичні припущення захисника в цій частині, а також, що додатки до протоколу огляду CD-R диску є фотошопом, що орган досудового розслідування пред`явив його підзахисному безпідставне обвинувачення задля показників, наявність комунікації між потерпілим ОСОБА_8 та органом досудового розслідування, тощо.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_10 у вчиненні вимагання щодо ОСОБА_8 та незаконному заволодінні транспортним засобом, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.189 КК України вимога безкоштовного права на послугу майнового характеру з погрозою вбивством чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинена повторно; та за ч.2 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Твердження в апеляційній скарзі захисника про недотримання вимог ч.3 ст.415 КПК України, оскільки суд не виконав вказівку в ухвалі Апеляційного суду міста Києві від 14.07.2015 допитати потерпілих та свідків, є надуманими.

Згідно з ч.3 ст.415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Підставою для скасування вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2015 у цьому кримінальному провадженні слугувало істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зважаючи на те, що суд ухвалив рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку після заміни судді без потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 за відсутності будь-яких документів, які б доводили, що потерпілі просять розглянути справу без їх участі, на які суд першої інстанції послався в ухвалі. Жодних вказівок, що суд першої інстанції повинен здійснити при новому розгляді, суд апеляційної інстанції не давав.

При новому розгляді суд забезпечив участь ОСОБА_8 і вживав всіх можливих заходів для виклику ОСОБА_11 , які виявилися безрезультатними, оскільки за вказаною в обвинувальному акті адресою та за місцем реєстрації той не проживає, а засоби зв`язку з ними неактуальні. Ці ж обставини продовжували існувати і під час апеляційного розгляду.

А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_10 було висунуто обвинувачення у вимаганні, вчиненому щодо ОСОБА_11 , за наступних обставин.

23 березня 2014 року близько 01 години 50 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи на проїзній частині за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 1, зупинив автомобіль Daewoo Lanos д/н НОМЕР_4 з шашкою таксі, на якому рухався ОСОБА_11 . В подальшому ОСОБА_10 сів на праве пасажирське сидіння, з метою повторного вимагання безкоштовного надання послуги майнового характеру дістав з кобури предмет, схожий на пістолет, погрожуючи заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, направив вказаний предмет на ОСОБА_11 та вимагав відвезти його за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 10. ОСОБА_11 , злякавшись за своє життя та здоров`я, почав протидіяти та затримав ОСОБА_10 .

За вказаним епізодом спільно з епізодом вимагання щодо ОСОБА_8 орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.2 ст.189 КК України як вимога безкоштовного права на послугу майнового характеру з погрозою вбивством чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинена повторно.

Виправдуючи ОСОБА_10 по пред`явленому обвинуваченню у цій частині, суд у вироку зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 в судові засідання не з`являвся і за місцем реєстрації та вказаною в обвинувальному акті адресою не проживає. Також сторона обвинувачення не забезпечила присутність свідків обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_28 , ОСОБА_20 та не надала суду інші докази для доведення вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину щодо ОСОБА_11 . Відтак, суд, пославшись на положення ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, якими визначено презумпцію невинуватості як загальну засаду кримінального провадження, витлумачив усі сумніви на користь особи і дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Між тим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і вважає, що наданих стороною обвинувачення доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у цій частині висунутого обвинувачення достатньо.

Суд апеляційної інстанції повторно допитав потерпілого ОСОБА_8 , показання якого викладено раніше, дослідив документи і висновок експерта, а також допитав свідка ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_20 показав, що події відбувалися 7 років тому. На той час він працював інспектором патрульної служби Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві. Пам`ятає лише, що вночі він у складі екіпажу з ОСОБА_15 і ОСОБА_14 приїхав на виклик до кінотеатру Київська Русь, бо водій таксі звернувся з повідомленням, що людина погрожує пістолетом чи предметом, схожим на пістолет. ОСОБА_15 і ОСОБА_14 вийшли з автомобіля до заявника, який вказав на особу, що погрожувала, і затримали її, а він як водій залишався в автомобілі. Після того, як колеги затримали особу, викликали слідчо-оперативну групу, і далі вони поїхали в своїх справах. З цією особою він не спілкувався, пам`ятає лише ситуацію.
Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_8 та вказаного свідка в сукупності з даними в протоколі огляду місця події від 23.03.2014, протоколі огляду від 24.03.2014 CD-R диску із записом камери відеоспостереження, висновком експерта № 236 від 03.04.2014, предметом дослідження якого був вилучений пістолет, колегія суддів вважає, що вони доводять винуватість ОСОБА_10 у вчиненні вимагання у ОСОБА_11 .

Разом з тим, твердження прокурора, що суд безпідставно не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_20 , які вони давали під час судового розгляду в іншому складі суду і які зафіксовані на технічному носії інформації, не ґрунтуються на вимогах закону. Вказаними показаннями суд не міг обґрунтовувати свої висновки, оскільки безпосередньо їх не сприймав.
Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Виправдуючи ОСОБА_10 по епізоду вимагання щодо ОСОБА_11 , суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому увійшов у протиріччя, оскільки поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_8 на доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні вимагання щодо ОСОБА_8 , і не взяв до уваги показання цього ж потерпілого про вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_11 . Тому вказані обставини є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, за епізодом щодо ОСОБА_11 та виправдання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, яким ОСОБА_10 належить визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.189 КК України, у тому числі за епізодом вимагання щодо ОСОБА_11 , з призначенням такого ж покарання за цей злочин, як його призначив суд першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає доведеним, що 23 березня 2014 року близько 01 години 50 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи на проїзній частині за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 1, зупинив автомобіль Daewoo Lanos д/н НОМЕР_4 з шашкою таксі, на якому рухався ОСОБА_11 . В подальшому ОСОБА_10 сів на переднє пасажирське сидіння, з метою повторного вимагання безкоштовного надання послуги майнового характеру дістав з кобури предмет, схожий на пістолет, погрожуючи заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, направив вказаний предмет на ОСОБА_11 та вимагав відвезти його за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 10. ОСОБА_11 , злякавшись за своє життя та здоров`я, почав протидіяти та затримав ОСОБА_10 .

Оскільки вказані дії ОСОБА_10 не отримали самостійної кваліфікації, разом з діями щодо потерпілого ОСОБА_8 їх належить кваліфікувати за ч.2 ст.189 КК України як вимога безкоштовного права на послугу майнового характеру з погрозою вбивством чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинена повторно.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше двічі судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, позитивно характеризується за місцем проживання, стан його здоров`я. Так, обвинувачений навчався в спеціальній школі-інтернаті № 26 для дітей з вадами у розумовому розвитку, страждає на легку розумову відсталість.

Як обставину, що пом`якшує покарання, суд врахував добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілим ОСОБА_24 , ОСОБА_17 . Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, суд взяв до уваги зазначені раніше дані й обставини, в тому числі ті, на які є посилання в апеляційній скарзі захисника, і правильно призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі за окремі кримінальні правопорушення на строки, близькі до мінімальних. До того ж, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, суд обрав спосіб часткового складання призначених покарань, приєднавши незначні строки покарання.

На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції захисник долучив документи, які підтверджують, що ОСОБА_10 працює охоронником у ТОВ Oхоронна компанія Прометей, одружений, має двох малолітніх дітей 2018 і 2021 років народження. З огляду на викладене підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, який просить призначити ОСОБА_10 як за окремі кримінальні правопорушення, так і за їх сукупністю більш суворе покарання, колегія суддів не вбачає. Відсутні підстави і для пом`якшення призначеного ОСОБА_10 покарання, зважаючи на його відношення до вчиненого, вчинення двох епізодів вимагання за наявності судимостей, а в подальшому, після звільнення з-під варти під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ще й незаконного заволодіння транспортним засобом і грабежу.

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, як його призначив суд першої інстанції, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні обвинуваченого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

А тому апеляційна скарга прокурора задовольняється частково.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 5 чи 6 ст.12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ні досудовим розслідуванням, ні судом наявність у ОСОБА_10 корисливого мотиву при незаконному заволодінні транспортним засобом не встановлено. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а тому, призначивши додаткове покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді конфіскації майна, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності з приписами ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.408, 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, є підставою для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_10 за ч.2 ст.289 КК України покарання, а також покарання за сукупністю злочинів, шляхом виключення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Крім того, приймаючи рішення про залік досудового тримання під вартою, суд на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23.03.2014 по 12.03.2015 та з 20.09.2015 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Враховуючи те, що після постановлення ухвали Апеляційним судом міста Києва 20.04.2017 за наслідками розгляду апеляційних скарг захисника і прокурора (яка в подальшому скасована Верховним Судом), вирок набрав законної сили, ОСОБА_10 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23.03.2014 по 12.03.2015 та з 20.09.2015 по 20.04.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також відбуте ним покарання з 21.04.2017 по 15.09.2017 включно з розрахунку день за день.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року щодо ОСОБА_10 в частині визнання невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, за епізодом від 23 березня 2014 року щодо ОСОБА_11 та виправдання за недоведеністю у вчиненні ним кримінального правопорушення скасувати.

Визнати ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.189 КК України (за епізодами вимагання щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ) і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

Вважати ОСОБА_10 засудженим ч.2 ст.189 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років, за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки 6 /шість/ місяців, за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 /шість/ років та на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 /шість/ років 6 /шість/ місяців.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року щодо ОСОБА_10 в порядку, визначеному ст.404 КПК України, змінити.

Виключити з призначеного ОСОБА_10 за ч.2 ст.289 КК України покарання та покарання, призначеного на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, додаткове покарання у виді конфіскації майна.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23 березня 2014 року по 12 березня 2015 року включно, з 20 вересня 2015 року по 20 квітня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також відбуте ним покарання з 21 квітня 2017 року по 15 вересня 2017 року з розрахунку день за день.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3