справа №619/3287/20
провадження №1-кс/619/1027/21

Ухвала
Іменем України

22 вересня 2021 року Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі клопотання адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000774 від 05.07.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України,

Суть питання, що вирішується ухвалою.

Представник володільця майна адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту на транспортний засіб Вольцваген Бора д.н.з. НОМЕР_1 (реєстрація у Литовській Республіці), ВІН-код WVWZZZ1JZXW687078 (д.н.з. НОМЕР_2 відповідно до матеріалів кримінального провадження), вилучений у ОСОБА_5 . У обґрунтування клопотання зазначено, що у провадженні СВ ВП №3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0000774 від 05.07.2020 за ч. 2 ст. 146 КК України. Так, 04.07.2020 до ЧЧ Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_6 за фактом незаконного позбавлення волі її сина ОСОБА_7 невстановленими особами, які проти волі посадили його до а/м Вольцваген Бора та того ж дня, працівниками поліції на території с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області у володільця майна - ОСОБА_5 було вилучено зазначений автомобіль державний реєстраційний знак НОМЕР_2 (відповідно до матеріалів кримінального провадження реєстрація транспортного засобу у Федеративній Республіці Німеччина), як начебто знаряддя вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України. Ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 15.07.2020 накладено арешт на вилучений в ході огляду місця події транспортний засіб марки «Вольцваген Бора» державний реєстраційний знак НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), а також брелок з ключами від вказаного транспортного засобу. Підставою та метою накладення арешту судом зазначено як збереження речових доказів. Станом на теперішній час фактичний законний володілець майна ОСОБА_5 вважає, що підстави для накладення арешту на транспортний засіб перестали існувати, а накладений арешт підлягає скасуванню, оскільки на момент подій, які мали місце в ніч з 04.07. на 05.07.2020 ОСОБА_5 дійсно керував транспортним засобом з д.р.з. НОМЕР_1 (реєстрація у Литовській Республіці), ВІН-код WVWZZZ1JZXW687078, власником якого є громадянин Литви ОСОБА_8 , який видав письмову довіреність на право керування та розпорядження даним транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 . Крім того, на момент вилучення зазначеного транспортного засобу слідчим в ході огляду та вилучення було помилково зазначено номерний знак НОМЕР_2 . З моменту відкриття кримінального провадження по теперішній час минуло більше року, протягом якого органом досудового розслідування жодного процесуального рішення по суті прийнято не було. Крім того, ані ОСОБА_5 , як фактичного володільця майна та безпосереднього учасника вказаних подій, ані будь-яких інших учасників подій, слідчий жодного разу не викликав. Крім того, володільцем майна ОСОБА_5 перед органом досудового розслідування неодноразово ініціювалося питання щодо проведення слідчим слідчих дій, направлених на дійсне встановлення приналежності вилученого транспортного засобу та усунення протиріч, які містяться у процесуальних документах, з метою встановлення істини у кримінальному провадженні. Таким чином, можна дійти висновку про недоцільність та необґрунтованість продовження накладення арешту на вилучений транспортний засіб, оскільки тривале обмеження прав та законних інтересів як власника майна громадянина Литви ОСОБА_9 , так і довіреної особи ОСОБА_5 , який є фактичним володільцем майна, покладають на останніх непомірний процесуальний тягар, неспіврозмірний завданням та цілям кримінального провадження, що суттєво порушує права та законні інтереси вказаних осіб, які протягом тривалого часу позбавлені повноцінно реалізовувати свої правомочності власника, а саме повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. До теперішнього часу ніхто про підозру не повідомлений, що свідчить про відсутність будь-якого складу правопорушення, а отже і про відсутність підстав для подальшого накладення арешту на майно третіх осіб.

У судове засідання адвокат ОСОБА_4 не з`явився, надавши заяву про підтримання клопотання та розгляд справи без його участі.

Представник Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 ГУ НП в Харківській області у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать підпис відповідальної особи про отримання повідомлення.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (ч. 2 ст. 174 КПК України).

У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, що відповідає положенням ст. 107 КПК України.

Слідчий суддя, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про розгляд клопотання за відсутності особи, яка заявила клопотання, та особи, за клопотанням якої було арештовано майно.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 15.07.2020 (справа №619/3287/20, провадження №1-кс/619/700/20) у кримінальному провадженні № 0000774 від 05.07.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, накладено арешт на транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Bora», р.н. НОМЕР_4 ( НОМЕР_3 ), а також брелок з ключами від указаного транспортного засобу. Підставою для арешту майна стала відповідність майна критеріям речових доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Частиною 1 статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як убачається з матеріалів клопотання транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Bora» ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація у Литовській Республіці) належить громадянину Литви ОСОБА_10 , який видав 02.03.2021 письмову довіреність на право керування та впорядкування даним транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 .

Слідчий суддя зазначає, що власником автомобіля є громадянин іншої держави, який не є учасником даного кримінального провадження. Володілець майна ОСОБА_5 не був присутній при розгляді питання про арешт майна, стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження № 0000774 від 05.07.2020 суду не надані, з часу внесення до ЄРДР даних про злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України минуло понад один рік і будь-які дані щодо здійснення процесуальних дій у даному кримінальному провадженні відсутні, підозра нікому не пред`явлена, отже необхідність подальшого застосування цього заходу не доведена.

Крім того, частина 1 статті 64-2 КПК України визначає, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Згідно з ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Системний аналіз викладених норм дає підстави слідчому судді дійти висновку, що із клопотанням про арешт майна третьої особи має право звернутися виключно прокурор, тоді як з клопотанням про арешт майна звертався слідчий за погодженням з прокурором.

Стаття 173 КПК Укради передбачає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати, поряд з іншими обставинами, наслідки арешту майна для третіх осіб.

Так, слідчий суддя вважає, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, оскільки порушується баланс між втручанням у права та свободи особи та потребами досудового розслідування, до того ж суду не надано жодних доказів, які б обґрунтовували необхідність в подальшій дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, зокрема, призначення та проведення відповідних слідчих дій та експертиз з вказаним майном, тому є достатні підстави для задоволення клопотання, оскільки володілець майна не повинен нести непропорційний та непомірний тягар щодо користування майном.

Крім того, слідчий суддя враховує ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принцип диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_11 належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 174 КПК України, слідчий суддя,

постановив:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000774 від 05.07.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, задовольнити повністю.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 15.07.2020 (справа №619/3287/20, провадження №1-кс/619/700/20) у кримінальному провадженні № 0000774 від 05.07.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, на транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Bora», р.н. НОМЕР_4 ( НОМЕР_3 ), а також на брелок з ключами від указаного транспортного засобу.

Повернути ОСОБА_5 транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Bora» ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та брелок з ключами від указаного транспортного засобу.

Копію ухвали для виконання направити до ВП № 3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1