Постанова
іменем України
02 листопада2021 року

м. Київ
справа № 357/1807/19
провадження № 51-2476км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000492, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 20 березня 2018 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяців. На підставі ст. 75, 104 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року засуджено:
- ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна.
- ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте ним покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2018 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він, 19 грудня 2018 року, приблизно о 01:00, перебуваючи на території ринку на АДРЕСА_3 , шляхом пошкодження металопластикового вікна, проник до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », належного ФОП « ОСОБА_10 », звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 5200 гривень, належних потерпілому ОСОБА_10 , спричинивши йому матеріальної шкоди на вказану суму.
Цим же вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у тому, що вони 19 грудня 2018 року приблизно о 23:45, перебуваючи на вул. Торгова Площа в м. Білій Церкві Київської області навпроти кафе «Карнавал» на території парку ім. Т.Г. Шевченка, діючи за попередньою змовою групою осіб на здійснення розбійного нападу на ОСОБА_11 та обговоривши деталі вчинення злочину, застосували насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме ОСОБА_6 умисно наніс один удар кулаком в голову ОСОБА_11 , від якого той впав на землю та втратив свідомість. У подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , користуючись безпорадним станом потерпілого, викрали з кишені його куртки мобільний телефон «XIAOMI» REDMI 5 Pro чорного кольору вартістю 4350 гривень, Bluetooth гарнітуру вартістю 448,07 гривень та шкіряний гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 270 гривень та один долар США, що еквівалент станом на 20.12.2018 становить 27,39 гривень, спричинивши ОСОБА_11 матеріальних збитків на загальну суму 5095, 46 грн.Внаслідок розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завдано ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення щодо засуджених та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 . Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а все обвинувачення базується на припущеннях. Стверджує, що останній не вступав у злочинну змову з ОСОБА_6 , направлену на вчинення грабежу потерпілого. Крім того, вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 не підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки матеріали провадження не містять інформації про те, яких саме тілесних ушкоджень та їх тяжкість зазнав потерпілий від протиправних дій ОСОБА_6 . Не розмежовано і висновком експерта № 40/д, які тілесні ушкодження отримав потерпілий від удару в область голови та від падіння. Крім того, захисник вказує й про те, що під час досудового розслідування показання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання ними вини у вчиненні розбійного нападу були отримані слідчим через застосування незаконних заходів фізичного впливу з боку поліцейських, про що вони окремо повідомили під час судового розгляду.
Також зазначає, що ОСОБА_6 було призначено занадто суворе покарання і при його призначенні судом не враховані в повній мірі дані про особу останнього, зокрема: його позитивну характеристику з місця роботи, а також те, що раніше до кримінальної відповідальності він не притягувався, частково відшкодував завдані збитки.
Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ній, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам його апеляційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надходило.
У судовому засіданні захисник та засуджені підтримали подану скаргу захисника, прокурор заперечував проти задоволення скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винність ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Окрім того, відповідно до вищевказаної норми закону, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Проте під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що в ніч з 18 на 19 грудня 2018 року, перебуваючи на вул. Торгова Площа в м. Білій Церкві Київської області навпроти кафе «Карнавал» на території парку ім. Т.Г. Шевченка, він повертався додому та помітив, що за ним йдуть двоє осіб чоловічої статі. Раптом його за руку схопив один із вказаних осіб, повернув до себе та заподіяв один сильний удар в обличчя, від якого потерпілий упав на землю та втратив свідомість. Після того, як ОСОБА_11 прийшов до тями, виявив, що у нього викрали мобільний телефон та гаманець з грошовими коштами.
Такі показання узгоджуються з письмовими матеріалами кримінального провадження, а саме: протоколами слідчих експериментів від 25 грудня 2018року, під час проведення якого засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 детально та послідовно відтворили обставини скоєного нападу на ОСОБА_11 , розповідали, що напали на потерпілого з метою заволодіти його майном; висновками експертів та іншими доказами.
Досліджені судом показання потерпілого є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, а у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснили напад на ОСОБА_11 з метою заволодіння його майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя особи.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 , то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Розбій як злочин проти власності - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечний для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом за ст. 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Розбій вчиняється з прямим умислом. Винний усвідомлює, що він протиправно із застосуванням насильства обертає майно на свою або іншої особи користь і бажає цього. Нерідко умисел винного при розбійному нападі щодо можливих наслідків неконкретизований. Це буває тоді, коли злочинець, застосовуючи насильство , передбачає настання різних наслідків для потерпілого. Відповідальність в цьому випадку настає за розбій залежно від тяжкості тілесних ушкоджень, що фактично настали.
Заподіяння тяжких тілесних ушкоджень є кваліфікуючою ознакою розбою і тягне за собою відповідальність за ч. 4 ст. 187 КК України.
Ознаки тяжких тілесних ушкоджень визначені у ст. 121 КК України.
Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановленням причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільне небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільне небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільне небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу злочину (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.
Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільне небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Зі встановлених як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб на здійснення розбійного нападу на ОСОБА_11 , обговоривши деталі вчинення злочину, застосували насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме: ОСОБА_6 умисно наніс один удар кулаком в голову ОСОБА_11 , від якого той упав на землю та втратив свідомість.
З висновку експерта № 39/д від 08 лютого 2019 року вбачається, що при вивченні медичної документації на ім`я ОСОБА_11 знайдені наступні ушкодження: уламковий перелом передньої стінки зі зміщенням уламків лобної пазухи зліва, контузійні вогнища лівої лобної і вискової долей головного мозку; лінійний перелом правої тім`яної кістки; повздовжній перелом піраміди правої вискової кістки; розрив барабанної перетинки справа; рана, садна на обличчі. Описані ушкодження заподіяні тупими предметами. Лінійний перелом правої тім`яної кістки, повздовжній перелом піраміди правої вискової кістки, контузійні вогнища лівої лобної і скроневої частки головного мозку, розрив барабанної перетинки справа відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію - як небезпечні для життя. Уламковий перелом передньої стінки зі зміщенням уламків лобної пазухи зліва відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення перелому необхідно тривалий строк більш ніж 3 тижні. Рана на лівій щоці відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, садна на обличчі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку експерта № 40/д від 08 лютого 2020 року не виключена можливість виникнення тілесних ушкоджень в ОСОБА_11 при обставинах, на які вказують ОСОБА_7 та ОСОБА_6 згідно протоколів допиту їх від 24 грудня 2018 року та протоколів проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2018 року, а саме від ударів тупими предметами в область обличчя з послідуючим падінням ОСОБА_11 та ударом головою об тверду поверхню.

Наведені обставини в даному кримінальному провадженні в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно завдаючи без будь-якого попередження удар кулаком в обличчя потерпілого, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу силу удару і такі можливі наслідки, як різке падіння потерпілого й удар об тверду поверхню тротуару, від чого його здоровю буде спричинена шкода, тобто усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

Крім того, є необґрунтованими доводи захисника про те, що в матеріалах провадження не міститься інформації про те, яких саме тілесних ушкоджень та їх тяжкість зазнав потерпілий від протиправних дій ОСОБА_6 . Як слідує з вищевказаного висновку експерта № 40/д від 08 лютого 2020 року, ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від ударів тупими предметами в область обличчя з послідуючим падінням та ударом головою об тверду поверхню. Отже, тяжке тілесне ушкодження було безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_6 удару в ділянку голови потерпілого, а не результатом падіння останнього.
Враховуючи, що відповідальність настає за розбій залежно від тяжкості тілесних ушкоджень, що фактично настали, то посилання захисника, що дії засудженого ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 КК України є неспроможними
Не знайшли свого підтвердження матеріалами справи і доводи захисника про відсутність у засуджених попередньої змови на вчинення нападу на потерпілого, а відтак відсутність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Так, співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.
Отже, хоча засуджений ОСОБА_7 й не вчиняв дій, які безпосередньо були спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, але, будучи об`єднаним єдиним умислом з іншим співвиконавцем розбійного нападу, спрямованого на заволодіння майном потерпілого, виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу, - вів спостереження за обстановкою безпосередньо перед вчиненням злочину та під час його вчинення, заволодів майном потерпілого. Тобто, ОСОБА_6 вчиняв дії безпосередньо спрямовані на розбійний напад, а ОСОБА_7 своїми діями полегшував вчинення цього розбійного нападу ОСОБА_6 .
Крім того, твердження захисника про відсутність попередньої змови спростовуються даними протоколів слідчих експериментів, під час проведення яких засуджені- як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 - особисто підтвердили та детально відтворили всі обставини вчинення злочину. Так, ОСОБА_7 під час слідчого експерименту розповів, що під час проведення спільного відпочинку до нього підбіг ОСОБА_6 , який запропонував пограбувати молоду людину, яка пройшла повз них, на що ОСОБА_7 погодився та спільно з ОСОБА_6 почали спостерігати та рухатись за потерпілим ОСОБА_11 , обравши таємне та зручне місце біля дитячого будинку творчості «Соняшник», здійснили напад на ОСОБА_11 , а саме ОСОБА_6 наніс один удар кулаком в область обличчя, від отриманого удару потерпілий впав, а обвинувачені почали перевіряти кишені потерпілого, з яких ОСОБА_7 дістав гаманець та ключі, а обвинувачений ОСОБА_6 дістав бездротові навушники в чорній коробці.
Так, здобуті у провадженні докази, з огляду на послідовність і характер дій засуджених, об`єктивно доводять умисел на здійснення саме розбійного нападу на потерпілого.
Враховуючи, що попередня домовленість про вчинення злочину може відбуватися у будь-якій формі, у тому числі усній або за допомогою конклюдентних дій, судами зроблено правильний висновок, що спільні та узгоджені дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідчать про наявність у них попередньої змови між собою на вчинення розбою.
Предметом перевірки суду першої, а в подальшому й апеляційної інстанцій були і доводи захисника щодо застосування до засуджених недозволених методів досудового розслідування, внаслідок чого, за версією засуджених, вони змушені були себе оговорити під час проведення слідчих експериментів, які визнані необґрунтованими. Так, слідчі дії проводились за участю захисників, дії слідчого сторона захисту не оскаржувала та будь-яких зауважень не подавала, а в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували застосування щодо засуджених таких методів.
За таких обставин у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.
Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 через суворість, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, а саме класифікацію за ст. 12 КК України, згідно якою ч. 4 ст. 187 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а ч. 3 ст. 185 КК України тяжких злочинів; дані про його особу: є не судимим, на обліках у наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання часткове відшкодування завданого збитку, і обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, поведінку під час та після вчинених злочинних дій, зокрема те, що приймав активну роль при вчиненні правопорушень, яка мала агресивний характер, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 187 та ч. 3 ст. 185 КК України, мотивувавши таке рішення.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 65, 70 КК України.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання за матеріалами провадження не встановлено. За таких обставин слід визнати, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових кримінальних правопорушень, а підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначається у касаційній скарзі, не вбачається, як і не вбачається підстав для пом`якшення покарання із застосуванням положень статті 69 КК України.
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги сторони захисту розглядались і в апеляційному порядку.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3