Справа №613/1356/21 Провадження № 1-кс/613/381/21
УХВАЛА
31 серпня 2021 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
користувача ОСОБА_4 ,
До Богодухівського районного суду Харківської області надійшло клопотання прокурора Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про накладення арешту на автомобіль DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_4 .
На обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що 12 травня 2021 року до Богодухівського РВП надійшла заява від ОСОБА_4 , про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шахрайським шляхом заволодів автомобілем DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , який фактично належав ОСОБА_4 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на суму 199 551грн. 80 коп.
Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_4 , пояснив, що автомобіль DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску він придбав 19 листопада 2019 року у ОСОБА_5 , про що оформив довіреність. Влітку 2020 року ОСОБА_4 вирішив продати вищезазначений транспортний засіб за 10 500 доларів США. 04 листопада 2020 року автомобіль DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , він продав ОСОБА_6 . Враховуючи, що у останнього було лише 3 500 доларів США, не вистачало 7000 доларів США, ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_6 про те, що останній віддасть суму в 7000 доларів США до 05 травня 2021 року, частинами щомісячно. 05 листопада 2020 року укладено договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на грошові кошти у сумі 7000 доларів США, після чого ОСОБА_6 забрав автомобіль DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 . В подальшому ОСОБА_6 періодично виходив на зв`язок з ОСОБА_4 та зобов`язався повернути частину боргу до кінця грудня 2020 року, проте ОСОБА_6 борг не повернув в подальшому на зв`язок не виходив.
Таким чином, враховуючи положення ст. 98 КПК України, вказаний транспортний засіб є речовим доказом у зазначеному кримінальному провадженні, тобто предметом вчинення кримінального правопорушення, та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, місцезнаходження вказаного транспортного засобу на даний час не відоме, у зв`язку з чим арешт вказаного транспортного засобу надасть можливість встановити його місцезнаходження за допомогою камер відеоспостереження, обліків та підсистем Національної поліції України.
За таких обставин на даний час виникла необхідність у арешті автомобіля DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , з метою збереження речового доказу у вказаному кримінальному провадженні, оскільки даний автомобіль є безпосереднім предметом вчинення вказаного кримінального правопорушення.
В судовому засіданні користувач майна ОСОБА_4 повідомив, що при написанні заяви про кримінальне правопорушення до Богодухівського РВП, він не вірно вказав марку автомобіля, який продав ОСОБА_7 . А саме: в заяві про вчинення кримінального правопорушення йдеться мова про автомобіль марки DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , замість автомобіля марки MAN, модель TGA 18.480. Пояснив, що автомобіль марки DAF, моделі FT XF 105.460 він також продав і не зацікавлений в накладенні на нього арешту.
В судовому засіданні прокурор повідомив, що вищевказані обставини стали відомі йому лише зараз, у зв`язку з чим він не може підтримати дане клопотання.
Слідчий суддя вислухавши думку прокурора та користувача майна, дослідивши Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, матеріали клопотання та надані докази, приходить до наступного.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Тобто, обов`язок доведення необхідності арешту майна та наявності відповідних ризиків, законодавцем покладено на особу, що звернулася з клопотання про арешт майна.
При вирішенні питання про арешт майна, відповідно до ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Прокурор в клопотанні про накладення арешту на майно зазначає, що метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна - є збереження речових доказів.
Будь-яке втручання з боку представників влади в безперешкодне користування особою своїм майном повинне бути «законним». Представники органів державної влади мають право контролювати використання майна лише на підставі законів. Таке втручання має бути законним і не свавільним («Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 р., «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 р., «Коновалов проти Російської Федерації» від 24 травня 2007 р. та ін.). У справі «Ісмаілов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
З врахуванням вищевикладеного, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора є необґрунтованим, оскільки автомобіль марки DAF, моделі FT XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 фактично не є предметом зазначеного кримінального правопорушення, а факт того, що прокурор клопотання про накладення арешту майна в судовому засіданні не підтримав, свідчить про відсутність підстав для його задоволення.
З огляду на вищевикладене слідчий суддя вважає, що підстави накладення арешту відсутні.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,
Зобов`язати прокурора після отримання судового рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1