Справа № 750/3486/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/93/22
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106 від 14.01.2021 року, за апеляційною скаргою представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2021 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, українця, громадянина України, розлученого, працюючого на посаді водія підприємства АА «Черняускас», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 121 КК України, з урахуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_10 у строк відбування покарання час його перебування під вартою та постановлено рахувати початок строку відбування ним покарання з 14.01.2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 21 925 грн. 97 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 300 000 грн. залишено без задоволення.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.01.2021 року.

Питання про долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2021 року, близько 02 год. 00 хв., ОСОБА_10 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно та, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та, бажаючи їх настання, наніс не менше чотирьох ударів кулаками обох рук в область голови, не менше п`яти ударів кулаками обох рук в область тулуба та не менше чотирьох ударів кулаками обох рук в область лівої руки ОСОБА_11 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми забійна рана, синці обличчя, перелом кісток носа, крововиливи в м`які тканини в лобно-скронево-тім`яно-потилочній ділянках справа, травматична субдуральна гематома по випуклій поверхні правої тім`яної, скроневої часток близько 100 мл, дифузні субарахноїдальні крововиливи лівої скроневої та тім`яної часток, осередки забою головного мозку в проекції крововиливів під м`які мозкові оболонки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, закритої травми грудної клітки повні переломи ребер справа по середньопахвовій лінії 2-9 з темно-червоними крововиливами в ділянках переломів, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього степеня тяжкості; двох довгастих саден по задній поверхні лівого ліктя, двох довгастих синців по зовнішній поверхні лівого передпліччя на ніжній третині, саден тулуба, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_11 настала від набряку речовини головного мозку, що виник внаслідок закритої черепно-мозкової травми 15.01.2021 о 16.00 год. в реанімаційному відділенні КНП «Чернігівська обласна лікарня» по вул. Волковича, 25 в м. Чернігові.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілої - захисник ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 просить вирок суду відносно ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 процесуальні витрати.

Не оспорюючи доведеність вини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На думку сторони захисту, судом помилково визнано обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття та неправильна поведінка потерпілого, адже каяття обвинуваченого має виключно формальний характер. Зазначає, що факт щирого каяття особи повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження, однак такі дані відсутні, а навпаки, за матеріалами справи обвинувачений після нанесення тілесних ушкоджень будь-якої допомоги загиблому ОСОБА_11 не надавав. Також судом не прийнято до уваги невизнання в повному обсязі обвинуваченим ОСОБА_10 цивільного позову потерпілої, що свідчить про формальне визнання вини та відсутність дійового каяття у обвинуваченого. Вказує на безпідставність висновку суду щодо відсутності обставин, які обтяжують покарання, адже у обвинувальному акті встановлено таку обставину, а саме, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, і вказана обставина повинна бути врахована при призначенні покарання. На переконання сторони захисту, суд в недостатній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та особу винуватого, неправильно застосував ст. 69 КК України, що потягло за собою призначення несправедливого покарання внаслідок м`якості. Зазначає, що в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 118, ч. 1 ст. 124 КПК України, місцевим судом не було вирішено питання щодо процесуальних витрат на правову допомогу потерпілій ОСОБА_7 ..

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який частково погодився з апеляційною скаргою в частині стягнення витрат на правову допомогу, представника потерпілої, який просив задовольнити вимоги, викладені в апеляційній скарзі, обвинуваченого та його захисника, які частково погодились з апеляційною скаргою в частині відшкодування витрат на правову допомогу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд судом першої інстанції проводився відносно обвинуваченого ОСОБА_10 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_10 місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і, згідно із ст.ст. 370, 374 КПК України, у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті.

Апеляційний суд відмічає, що доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставинами, інкримінованими в обвинувальному акті, є правильною.

Дії обвинуваченого судом першої інстанції вірно кваліфіковані ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання звертається увага суддів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити із кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та попередження вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статі (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого - його вік, сімейний стан, стан здоров`я, соціальну характеристику, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та неправильну поведінку потерпілого, відсутність обставин, що його обтяжують, добровільне намагання відшкодування шкоди, думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому міри покарання, відсутність попередніх притягнень до кримінальної відповідальності, та обґрунтовано прийшов до висновку про призначення покарання нижче від найнижчої межі, відповідно до ст. 69 КК України.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів не знаходить порушення місцевим судом вимог ст. 65 КК України, ст. 370 КПК України і вважає вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Твердження сторони захисту про те, що судом помилково визнано обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття та неправильна поведінка потерпілого, адже каяття обвинуваченого носить формальний характер, не є слушними з огляду на таке.

Частиною 2 статті 66 КК України визначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Так у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що наведений у частині 1 статті 66 КК перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Як видно з вироку суду, досліджуючи та оцінюючи докази по справі, місцевим судом було встановлено факт неправомірної поведінки потерпілого, що мала ознаки нападу по відношенню до обвинуваченого та спровокувала бійку, а також встановлено об`єктивний зв`язок між обставинами та вчиненим обвинуваченим злочином, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про визнання обставини, що пом`якшує покарання - неправильну поведінку потерпілого. Цей висновок місцевого суду в засіданні апеляційного суду не спростовано. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що свідок у даній справі ОСОБА_12 перебувала у шлюбі з померлим ОСОБА_11 , проживала разом з ним в одній квартирі і мала право перебувати в ній в будь-який час, висловила думку про намір проживати окремо від свого чоловіка, для чого попросила обвинуваченого допомогти їй забрати з квартири деякі речі, оскільки чоловік неодноразово застосовував насильство до неї. Таким чином, перебування ОСОБА_10 в квартирі, де проживав ОСОБА_11 , було обумовлено не заздалегідь обдуманим умислом на скоєння злочину, а лише проханням свідка забрати з квартири побутові речі. Судом першої інстанції встановлено неправомірну поведінку ОСОБА_11 відносно ОСОБА_10 і правильно враховано цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання.

Оскільки ОСОБА_10 був затриманий і перебував під вартою майже одразу після скоєного ним злочину, єдиним способом пом`якшити свою відповідальність було визнання ним своєї вини та щиросердне розкаяння в скоєному злочині, що й було ним зроблено. Таке визнання являється пом`якшуючою покарання обставиною, яка правильно врахована судом.

Крім того, потерпілій було здійснено часткове відшкодування моральної шкоди потерпілій у добровільному порядку (т.2 а.с. 162), що також слід врахувати як обставину, яка пом`якшує покарання.

За місцем роботи ОСОБА_10 характеризується позитивно.

Посилання захисника на безпідставність висновку суду щодо відсутності обтяжуючої покарання обставини, оскільки у обвинувальному акті встановлено таку обставину, зокрема, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, слід визнати безпідставними, оскільки згідно до п. 2 ст. 67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнавати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставини, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2,6,7,9,10,12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

Враховуючи докази, на які суд послався у вироку, а саме, на виписку № 60 із медичної картки амбулаторного хворого від 15.01.2021 року (т. 1 а.п. 159), згідно якої у ОСОБА_10 не було встановлено ознак сп`яніння, надавши їм належну оцінку, і виходячи з того, що жодних доказів, які б об`єктивно свідчили про вчинення злочину ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння у справі немає, а посилання захисника у апеляційній скарзі на показання свідків, які вказували, що в той вечір вони вживали спиртне, не є достатньою підставою вважати, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З урахуванням наведених вище доводів та відсутності попередніх судимостей у обвинуваченого, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є достатнім для його виправлення. Вагомих доказів того, що тільки покарання у максимальному розмірі, передбаченому законом за даний злочин, сприятиме виправленню і перевихованню обвинуваченого, колегії суддів апеляційного суду не надано.

Залишення без задоволення цивільного позову потерпілої до ОСОБА_13 в апеляційній скарзі не оспорюється, тому судом ці обставини не перевіряються.

Що стосується доводів апелянта про порушення судом вимог п. 1 ч. 1 ст. 118, ч. 1 ст. 124 КПК України та не вирішення питання щодо процесуальних витрат на правову допомогу потерпілій ОСОБА_7 , то такі є слушними.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України.

Згідно ч.1 ст.126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. У відповідності до ч. 2 ст. 120 КПК України передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Кримінальний процесуальний закон не обмежує можливості вирішення питання стягнення процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про розподіл процесуальних витрат та такі витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Доводи апелянта про неправильне вирішення судом питання щодо стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Відповідно до ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу віднесені до процесуальних витрат.

За змістом ч. 2 ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.

Згідно ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

На думку колегії суддів, при вирішенні судом питання щодо витрат на правову допомогу, місцевим судом не було дотримано вказаних вимог закону.

За змістом ст. 50 КПК України, п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, договір про надання правової допомоги є документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р., гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В матеріалах кримінального провадження наявні договір, укладений між потерпілою ОСОБА_7 та її представником адвокатом ОСОБА_8 про надання правової допомоги, копія свідоцтва ОСОБА_8 про право на заняття адвокатською діяльністю. (т.1 а.с.23-25).

Згідно квитанції потерпіла ОСОБА_7 понесла процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. (т.1 а.с.44).

Отже, процесуальні витрати підлягають обов`язковому стягненню із особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а відшкодування цих витрат є її обов`язком. Вказане питання не розв`язане вироком суду, цей недолік можна виправити даною ухвалою.

Таким чином, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408, п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України вирок суду в цій частині підлягає відповідній зміні.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-407, 408, 419 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_10 змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) грн.

В іншій частині цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4