Справа № 201/1012/22
Провадження 1-кс/201/272/2022
УХВАЛА
Іменем України

11 лютого 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , представника власника майна ОСОБА_5 , розглянувши клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000170 від 07.12.2021р. за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий вернувся до суду із погодженим прокурорам клопотанням про арешт майна.

В обґрунтування заявленого клопотання посилався на те, що приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 23.10.2017р. здійснено реєстраційні дії щодо припинення обтяження на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,3 кв. м.

Після зняття обтяження на нерухоме майно, 26.11.2021р. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу продав об`єкт нерухомості ОСОБА_8 , після чого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу зареєстроване право власності на житлове приміщення АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 .

Вказаний факт зареєстровано до ЄРДР за № 0000170 від 07.12.2021 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.

Під час досудового розслідування допитано у якості потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що в 1991 році, вона працювала у Проектному Інституті «Стройпроект», де отримала лист- направлення від керівника свого Інституту до керівництва фабрики ЗАТ «Оріль» на можливість заселення до гуртожитку, який, в свою чергу, виписав їй ордер на поселення до гуртожитку АДРЕСА_3 , де проживали співробітники фабрики ЗАТ «Оріль». У період часу з 1991 року по 2021 рік вона мешкала в цьому гуртожитку разом зі своєю сім`єю. В кімнаті №508 кімнаті вона проживала з 2000 року.

Вказаний гуртожиток був збудований за рахунок централізованих джерел фінансування. Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 від 29.03.1974р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Після введення в експлуатацію будівля гуртожитку була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд.

Наказом від 21.03.1989р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993р. за № 151 ліквідоване, а на його базі створене орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993р. був приватизований ЦМК Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу.

В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було зорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль».

Після приватизації ЦМК Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку № 46 було зареєстроване КП Дніпропетровське БТІ за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993р. і переліку /розшифровки/ від 28.10.1993р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11.05.2002р. за № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь». В подальшому АТ «Оріль» було перетворене в ЗАТ «Оріль».

Згідно матеріалів приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», 10.09.1993р. між ФДМУ в особі представника ОСОБА_10 та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради Організації орендарів ОСОБА_11 , був укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торгівельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ, по вул. Фучіка, 18, вартістю 2 001 848 тис. крб.

В подальшому, а саме 28.10.1993р., був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993р. № КП-151, частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2 001 848 тис. крб.

Згідно довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991р. № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», входило ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток по АДРЕСА_3 . Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

Виходячи з положень ст. 4 ЖК УРСР, до складу житлового фонду входять житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд. Статтями 127 - 131 ЖК УРСР і пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів УРСР від 3.06.1986р. № 208 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) було передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для тієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об`єктів державного житлового фонду.

Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації.

Враховуючи викладене, не дивлячись на відсутність документів (посилань), які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації у матеріалах приватизаційної справи, спірний гуртожиток не міг бути приватизований у складі ЦМК Дніпропетровської ВТФ «Оріль».

У жовтні 2007 року мешканці гуртожитку ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зверталися до суду із позовом до ФДМУ, ТОВ «ДП Комфорт» (третя особа - ЗАТ «Оріль»), в якому просили визнати приватизацію гуртожитку недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» за договором купівлі-продажу від 08.09.1993р.

У березні 2010р. ТОВ «ДП Комфорт» також зверталося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ФДМ України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку, посилаючись на те, що 13.11.2007р. між ним і ДП «Оріль» було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівлі гуртожитка.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.10.2010 у справі № 2-242/10 у задоволенні позову ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 відмовлено, а позов ТОВ «ДП Комфорт» було задоволено і визнано за останнім право власності на частину будівлі гуртожитку.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 це рішення скасовано, позов ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. в частині позовних вимог ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 скасовано, провадження у справі в цій частині - закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012 у справі № 2-242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання за ним права власності на частину будівлі гуртожитку.

Приймаючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що з урахуванням вимог ст.ст. 209,210,220,657,640 ЦК України щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна, договір купівлі-продажу частини будівлі від 13.11.2007р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт», укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення не відповідає вимогам закон, не тягне правових наслідків, а тому не може бути визнаний дійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013р. у справі № 910/10830/13 за позовом ОСОБА_12 до ФДМ України (третя особа КП «Промінь») про визнання приватизації Закритим акціонерним товариством «Оріль» гуртожитку недійсною, відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.

Під час розгляду справи суд, аналізуючи норми ч. 1ст. 127 ЖК УРСР (у відповідній редакції), п. 2ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», виходячи з дійсних обставин справи, дійшов висновку, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був у складі ЦМК, тобто фактично залишився у державній власності.

ФДМ України вважає, що оскільки ТОВ «ДП Комфорт» не набувало права власності на гуртожиток, а договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку від 13.11.2007р., укладений ним з ДП «Оріль», є нікчемним, що встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області (постанова від 11.09.2012р. у справі № 2-242/10).

Таким чином, ДП «Оріль» не могло внести будівлю гуртожитку до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт», оскільки не мало на це правових підстав, що й було встановлено постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.05.2016 і постановою Вищого Господарського суду України від 19.07.2016р. у справі № 904/10561/15.

Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна ТОВ «КП «Комфорт» уклав договір купівлі-продажу від 05.05.2016р. житлового приміщення № 508 у гуртожитку №46 з ОСОБА_15 .

Відтак, з урахуванням норм ст.ст. 203,215 ЦК України, договір купівлі-продажу від 05.05.2016 житлового приміщення № 508 у гуртожитку, укладений ТОВ «КП «Комфорт» з ОСОБА_15 укладено з порушенням норм чинного законодавства, так як придбано у особи, яка не мала права його відчужувати.

В подальшому житлове приміщення АДРЕСА_4 було продане ОСОБА_15 . ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_17 .

А оскільки житлове приміщення вибуло з володіння ФДМУ поза його волею, то на підставі ст. 388 ЦК рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 від 22.05.2020 року у справі № 201/6217/17 визнано право власності на кімнату №508 за Державою в особі Фонду державного майна України

Також на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2017 року на кімнату №508 накладено арешт, ініціаторами якого була Дніпропетровська місцева прокуратура №2, про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не дивлячись на обтяження у вигляді арешту майна, яке накладено за рішенням суду, приватним нотаріусом ОСОБА_6 із Луцького міського нотаріального округу, Волинської області 25.10.2021 року внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зняття арешту, накладеного судом по справі № 201/6217/17. На підставі яких документів була здійснена вказана реєстрація невідомо. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація це встановити неможливо.

Після цього 26.11.2021р. приватним нотаріусом ОСОБА_18 з Дніпровського нотаріального округу було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про набуття права власності на кімнату №508 гуртожитку АДРЕСА_3 за ОСОБА_8 .

03.12.2021р., після того як потерпіла ОСОБА_9 повернулась додому до кімнати 508, де вона проживає з чоловіком, замки вхідних дверей було замінено, а біля кімнати знаходились сторонні особи. Один з чоловіків назвався ОСОБА_8 і заявив, що придбав цю кімнату, вона належить йому на праві власності.

Таким чином, приватний нотаріус ОСОБА_6 із Луцького міського нотаріального округу, Волинської області, не маючи на те законних підстав, зареєструвала зняття накладеного арешту на кімнату гуртожитку АДРЕСА_2 , не маючи при цьому відповідного рішення суду, або інших законних підстав для зняття арешту на майно.

Приймаючи до уваги викладене, вважав за необхідне накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та/або користування об`єктом нерухомості (кімнати), вчинення реєстраційних дій.

Слідчий і прокурор в судовому засідання вимоги клопотання підтримали, просили його задовольнити.

Представник ФДМУ ОСОБА_5 також в судовому засідання вимоги клопотання підтримала, просила задовольнити, додатково зазначивши, що кімната була предметом неодноразової незаконної перереєстрації, з цього приводу знову пред`явлений позов про витребування кімнати з чужого незаконного володіння.

З метою забезпечення арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, розглядається без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Як свідчать матеріали клопотання, в провадженні ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000170 від 07.12.2021р. за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.

На підтвердження доводів клопотання прокурором надані: витяг з ЄРДР, протокол доопиту потерпілої, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна речових прав станом на 31.08.2021р., згідно із якими приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 23.10.2017р. здійснено реєстраційні дії щодо припинення обтяження на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,3 кв. м. Після зняття обтяження на нерухоме майно, 26.11.2021р. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу продав об`єкт нерухомості ОСОБА_8 , після чого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу зареєстроване право власності на житлове приміщення АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах ФДМУ від 22.05.2020р. у справі № 201/6217/17, яке набрало законної сили 22.09.2020р., визнано право власності на кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_3 за Державою в особі Фонду державного майна України, витребувано кімнату з чужого незаконного володіння ОСОБА_16 .

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Окрім того, згідно із п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить висновку про необхідність накладення арешту на вказане майно з метою відшкодування завданих збитків, в подальшому забезпечення цивільного позову, забезпечення конфіскації майна, запобігання незаконному відчуженню нерухомого та рухомого майна.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 170, 172, 173 КПК України, суддя слідчий,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт із забороною користування, розпорядження та відчуження на нерухоме, а саме, кімнату гуртожитку АДРЕСА_2 .

Заборонити усім державним реєстраторам, нотаріусам та іншим уповноваженим особам проводити будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - кімнати гуртожитку АДРЕСА_2 .

Ухвала підлягає негайному виконанню на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Повний текст оголошений 14 лютого 2022 року о 17 год. 10 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1