490/8250/21 11.11.2021
н/п 1-в/490/239/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/8250/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року, -

В С Т А Н О В И В:

18.10.2021 року до Центрального районного суду м.Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2021 року, вказане клопотання було розподілене та передане судді для розгляду.

В обґрунтування поданого клопотання ОСОБА_4 зазначив, що вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року по справі №1-1/2004 його засуджено до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Постановою Верховного суду України від 25.11.2004 року вищезазначений вирок залишено без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 у справі №3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч.1 ст.81 і ч.1 ст.82 КК України в тім, що унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні №17-рп/2010 від 29.06.2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності, застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз.3 п.п.3.1 п.3). Вважає, що рішення Конституційного Суду України висвітило невизначеність такого виду покарання, як "довічне позбавлення волі" за відсутності регулюючих законодавчо умов, порядку і терміну виконання та відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Таким чином, на його думку, рішення Конституційного Суду України засвідчило незаконність покарання, призначене йому вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року та у період з 14.04.2004 року по день поновлення порушених його конституційних прав включно. Також, зазначив, що вирок, постановлений Апеляційним судом Миколаївської області 14.04.2004 року в частині призначення покарання у виді "довічного позбавлення волі" - є неконституційним за відсутності регулюючого механізму умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання та/або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

З урахуванням викладеного, просив постановити ухвалу, якою визнати виконання і відбування такого виду покарання, як "довічне позбавлення волі" у період з 14.04.2004 року по день постановлення судового рішення включно, призначене вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року - незаконним, таким що призначене і звернуто до виконання, відбулось із обмеженням конституційних прав. На вирішення даного питання застосувати в обов`язковому порядку норму прямої дії Основного Закону України і Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року по справі №6-р(ІІ)/2021.

В судовому засіданні прокурор проти задоволення клопотання заперечував.

Засуджений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 подане клопотання підтримали та просили його задовольнити. Крім того, в судовому засіданні засудженим було надано письмове доповнення до клопотання, в якому він просив зупинити виконання вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року до часу регулювання на законодавчому рівні умов, порядку, терміну виконання такого виду покарання, як "довічне позбавлення волі", в порядку положення статей 81, 82 КК України, та внесення змін до ст.64 КК України.

Представник ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" в судове засідання не з`явився, на запит суду надав особову справу засудженого ОСОБА_4 ..

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_4 відбуває покарання як засуджений вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року за ст.15 п.п.6, 12, 13 ст.115, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ст.257, ч.1 ст.263 КК України, із застосуванням ст.70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна (судова справа №1-1/2004).

Ухвалою Верховного Суду України від 25.11.2004 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року - залишено без змін.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі можуть застосовуватися умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Однак, застосування вище наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, законодавством не передбачено.

Положенням ч.1 ст.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно ч.2 ст.87 КК України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України.

Станом на теперішній час, Верховною Радою України не приведено нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та вказаного рішення Конституційного Суду України.

Враховуючи те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.372, 537, 539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2004 року - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1