Номер провадження: 11-кп/813/755/21
Номер справи місцевого суду: 511/196/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_12 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 серпня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000783 від 31 липня 2018 року відносно

ОСОБА_12 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Балтійськ Калініградської області РФ, громадянки України, працює архітектором в ТОВ "Інжиринг-Житлобуд", з вищою освітою, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин
судом 1-ої інстанції

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 серпня 2020 року ОСОБА_12 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_12 звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди 50 000 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції було встановлено, що 31 липня 2018 року о 8 годині автопатруль-екіпаж «Д-0503» у складі інспектора роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції Одеської області лейтенанта поліції ОСОБА_10 та інспектора патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_13 , які були одягнуті в однострій, заступили на маршрут патрулювання автодороги М-05 зі сполученням «КиївОдеса» з використанням службового автомобіля «Mitsubishi» д/н НОМЕР_1 і таким чином знаходились при виконанні службових обов`язків.

В цей день о 15 год. 54 хв. на вказаній ділянці ними було виявлено факт порушення водієм автомобіля «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_12 пункту 27.2 Правил дорожнього руху України, а саме ОСОБА_12 на керованому нею автомобілі здійснила виїзд у технологічний розрив розділяючої смуги напрямку руху, і таким чином вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, після чого вони включили проблискові маячки синього та червоного кольору на службовому автомобілі, чим повідомили водію про необхідність зупинки в безпечному місці з дотриманням Правил безпеки дорожнього руху України.

Однак ОСОБА_12 на законні вимоги працівників поліції не відреагувала та продовжила рух, заїхавши через шлагбаум до 14 лінії дачного масиву «Хаджибей» Роздільнянського району Одеської області, де зупинилася та вийшла з автомобіля.

На місці зупинки інспектори УПП в Одеській області ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , повідомили ОСОБА_12 про причини зупинки та відповідно до п.2.1. ПДД запропонували останній надати посвідчення водія та реєстраційний талон на транспортний засіб, однак обвинувачена на законні вимоги працівників поліції, не передала їм вказані документи, і не зважаючи на те, що інспектор ОСОБА_10 знаходився біля передньої частини кузова вищевказаного транспортного засобу, перешкоджаючи ОСОБА_12 залишити місце зупинки без складання адміністративного протоколу та попередив ОСОБА_12 , що ця подія фіксується на нагрудну камеру, сіла за кермо автомобіля «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 та завела двигун.

При цьому, не реагуючи на законні вимоги працівника поліції, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 , який знаходився попереду автомобіля є працівником правоохоронного органу, який виконує службові обов`язки, діючи умисно, повністю усвідомлюючи незаконність своїх дій, почала рух автомобіля «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 , при цьому умисно здійснила наїзд на ОСОБА_10 , внаслідок чого останній вчепився двома руками за капот транспортного засобу, після чого проїхала біля 14 м та загальмувала, від чого ОСОБА_10 впав на землю, в результаті чого заподіяла останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого ушкодження зв`язок лівого надп`ятково-гомілкового суглобу, які не є небезпечними для життя та мають скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 днів і за вказаним критерієм кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені
доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок за відсутності події злочину.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм кримінального та кримінально-процесуального закону, з огляду на такі обставини:

1) показання потерпілого та свідка є упередженими, не підтверджуються та не узгоджуються з переглянутими судом відеозаписами з нагрудної камери поліцейського та відеореєстратора;

2) суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, оглядаючи відео-звукофіксацію події правопорушення, оскільки відеозаписи з нагрудної камери поліцейського та відеореєстратора мають розбіжності, що свідчить по сумнів в допустимості таких доказів;

3) в матеріалах справи відсутній відеозапис з нагрудної камери іншого поліцейського, який витягував ОСОБА_12 з автомобіля;

4) в основу вироку покладені свідчення зацікавлених осіб, а саме потерпілого та свідка, який також є працівником поліції;

5) суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення технічної експертизи відеозапису від 31 липня 2018 року;

6) не було встановлено правомірності дій потерпілого та обвинуваченої, оскільки згідно висновку службового розслідування щодо встановлення причин та обставин ДТП, яка сталася 31 липня 2018 року, на лейтенанта поліції ОСОБА_10 було накладено дисциплінарне стягнення сувора догана за порушення Правил етичної поведінки поліцейських;

7) поліцейські після зупинки автомобіля ОСОБА_12 не використали усі передбачені законодавством можливості щодо розгляду та виконання постанови про адміністративні правопорушення;

8) ситуація правопорушення вчиненого ОСОБА_12 має ознаки провокуючого характеру з боку поліцейських, що пояснює мотиви її «втечі» з безлюдної території дачного масиву від грубості та непрофесіоналізму правоохоронних органів;

9) ОСОБА_12 стверджує, що потерпілий сам стрибнув на її автомобіль, який зупиняється, в результаті чого вона повезла його на капоті біля 2-3 метрів;

10) суд належно не дослідив версію сторони захисту про обставини отримання потерпілим ушкоджень, оскільки під час затримання ОСОБА_12 вона здійснювала дії самозахисту та потерпілий міг посковзнутися, коли ламав їй ребра коліном ноги;

11) доведеність підстав та розмір цивільного позову про відшкодування моральної шкоди не були предметом судового розгляду, потерпілий не надав суду жодних доказів обгрунтованості цивільного позову, а згідно листа Департаменту патрульної поліції в Одеській області психологічна діагностика лейтенанта поліції ОСОБА_10 не проводилася;

12) суд не взяв до уваги докази, які могли суттєво вплинути на його висновки, а саме судово-медичний висновок експерта №88 про спричинення ОСОБА_12 ушкоджень середньої тяжкості;

13) при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, а саме відеозаписів, суд у вироку не зазначив, чому не встановлений зв`язок з відео, з обставинами отримання потерпілим тілесних ушкоджень, чи то від рухомого автотранспорту чи то за обставин затримання обвинуваченої.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 та її захисник ОСОБА_11 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційний суд залишити вирок без змін.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_12 просила апеляційний суд оскаржений вирок скасувати посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а тому вирок необхідно скасувати за відсутності події злочину.

Положеннями ст.94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши оскаржуваний вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Незважаючи на позицію обвинуваченої ОСОБА_12 , відповідно до якої вона не визнає себе винуватою, та вважає, що була відсутня подія кримінального правопорушення, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченої в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- наданими під час судового розгляду показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив суду першої інстанції те, що 31.07.2018 року він разом з напарником інспектором поліції ОСОБА_13 патрулювали одну із ділянок автодороги «Київ-Одеса», заступили на службу з 08 год ранку до 20 год вечора на службовому автомобілі «Mitsubishi» д/н НОМЕР_1 . Їхали по автодорозі в напрямку м Одеси, коли виявили а/м «Ford Fiesta» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 , який при здійсненні повороту на дачний масив з дороги М-05 порушив правила дорожнього руху. На вимогу зупинитися, яка була очевидною, так як на спецавтомобілі були ввімкнені проблискові маячки, водій автомобіля не зупинився, вони його деякий час переслідували, допоки водій не зупинилась біля шлагбауму при в`їзді на територію дачного масиву «Хаджибей», вони представились, роз`яснили причину зупинки та попросили надати документи на перевірку. Однак ОСОБА_12 вела себе зухвало, документи на перевірку не надала, погрожувала їм, пропонувала гроші. Потім сіла за кермо свого автомобіля, завела двигун та почала рух, не дивлячись на те, що він знаходився попереду її автомобіля. Вони просили та намагались її зупинити, але ОСОБА_12 не звертаючи уваги на їх застереження, збила його з ніг, він впав їй на капот, після чого вона проїхала та протягла його на капоті біля 14 метрів. Потім вона різко загальмувала, він впав з капоту автомобіля та пошкодив ногу. Він вимушений був застосувати до ОСОБА_12 спецзасоби - кайданки. Все що відбувалось було зафіксовано на відеозапис. У відношенні ОСОБА_12 були складені два адмінпротоколи про притягнення її до відповідальності за ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП. Протиправними діями ОСОБА_12 йому були заподіяні тілесні ушкодження розтягнення зв`язок на лівій нозі, були також и синці. На місце події ними були викликані швидка допомога та підкріплення.

Показаннями свідка ОСОБА_13 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що 31.07.2018 року, перебуваючи на службі та патрулюючи ділянку дороги «КиївОдеса» в групі з інспектором ОСОБА_10 був свідком того, як ОСОБА_12 , перебуваючи за кермом автомобіля «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 , порушила ПДР та здійснила виїзд у технологічний розрив, після чого здійснила поворот на дорогу в напрямку дачного масиву «Хаджибей». Ним були увімкнені на службовому автомобілі проблискові маячки та в гучномовець він повідомив водія про необхідність зупинитись. ОСОБА_12 виконала їх вимогу тільки після того, як заїхала на територію дачного масиву «Хаджибей». З ОСОБА_15 в автомобілі також знаходився її син ОСОБА_16 , який заборонив ОСОБА_12 надавати їм документи на перевірку, сказав, що вона повинна сісти до машини та їхати, що вона і зробила. Коли ОСОБА_12 почала рух, то ОСОБА_10 з планшетом стояв попереду автомобіля і остання вчинила наїзд на нього, піднявши ОСОБА_10 на капот власного автомобіля, а потім, протягнувши його на капоті біля 20 м, різко загальмувала і ОСОБА_10 впав з автомобіля, пошкодивши ногу. Після цього жінка вийшла з автомобіля, почала лаятися, тому з метою завершення складання протоколів вони вимушені були одягнути їй кайданки. Всі дії були відображені на відео реєстраторі, а також на відео з нагрудної камери ОСОБА_10 .. В цей день відносно ОСОБА_12 вони склали протоколи та викликали слідчу групу.

Відеозаписами з нагрудної камери № ВН-1164 та відеореєстратора, записані на DVD-R диск серійний номер МАР 639VC24141455 (3 відеофайли під назвою «video-1244-1», «video-1244-2» «video-1244-3») (т.1 а.к.п. 145).

Відповідно до відеозапису з відеореєстратора вбачається, як на зустріч службовому автомобілю, з якого ведеться відеофіксація рухається транспортний засіб «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 та перетинає технологічний розрив розділяючої смуги та звершує маневр, заїхавши через шлагбаум до дачного масиву. Службовий автомобіль прослідував за порушником і після переїзду через шлагбаум транспортний засіб зупинився. Далі з водійського місця виходить жінка ОСОБА_12 та починає розмовляти з працівниками поліції. З пасажирського місця виходить чоловік ОСОБА_17 , який приєднується до розмови. Обоє махають руками, після чого жінка сідає до авто, звідти дістає документ та передає працівнику поліції, однак відразу його забирає. Після чого ОСОБА_12 та ОСОБА_17 сідають до автомобіля «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 , а в цей час ОСОБА_10 стоїть поряд з передньою частиною автомобіля. Автомобіль починає рух та збиває з ніг працівника поліції ОСОБА_10 , на що водій не зважає, і продовжує рух прямо. В цей час ОСОБА_10 чіпляється за передню частину кузова автомобіля, а його напарник ОСОБА_13 сідає за кермо службового автомобіля та слідує за правопорушниками. Автомобіль під керування ОСОБА_12 зупиняється, вона та чоловік виходять з машини та слідують до передньої частини кузова, а ОСОБА_13 в цей час також біжить до автомобіля правопорушника. Обоє поліцейських намагаються застосувати заходи впливу до ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , які вчинили бійку та намагаються одягнути кайданки.

Із відеозапису нагрудної камери встановлено, що вказані події також супроводжуються голосовим забезпеченням, і розгортаються так, що коли ОСОБА_12 сідає в автомобіль та зводить двигун, то ОСОБА_10 їй повідомляє, що подія фіксується на камеру та вимагає вийти з машини, на що ОСОБА_18 не реагує та починає рух. ОСОБА_10 з метою уникнення тяжких наслідків чіпляється руками за передню частину кузова, однак ОСОБА_12 на це не зважає, продовжує рух, та везе його на капоті деякий час, після чого робить різку зупинку і ОСОБА_10 падає з капоту . Після цього вона виходить з автомобіля.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зазначив про те, що всі події, які відбулися на місці зупинки ОСОБА_12 чітко відображені на відеозаписах із спецзасобів, які судом досліджені і достовірно підтверджують факт вчинення наїзду ОСОБА_12 під час керування нею автомобілем на поліцейського ОСОБА_10 , який в цей період документував порушення ОСОБА_12 ПДР та стояв з планшетом по напрямку руху її автомобіля, як і достовірно на відео підтверджено, що ОСОБА_12 , вчинивши наїзд не зупинила автомобіль, а маючи людину на капоті, продовжила рух.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив, що відеозаписи були отримані 31.07.2018 року на технічні прилади, а саме: нагрудну камеру ВН-1164 інвентарний номер 101482157; нагрудну камеру ВН-1468 інвентарний номер 101481976 та відеореєстратор, який був встановлений у службовому автомобілі XiomiYiCa DVR інвентарний номер НОМЕР_3 у період з 15:00 год. до 17:00 год. 31.07.2018 року зі скріншотами (т.1 а.к.п. 140-149).

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив про те, що вказані відеозаписи були вилучені та приєднані до матеріалів справи у законний спосіб, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 27.12.2018 року, а також протоколом огляду предмету та зафіксованого на ньому відеозапису від 27.12.2018 року, згідно якого було оглянуто компакт-диск з маркуванням DVDR «Verbatim» серійний номер MAP639VC24141455 та наявні на ньому 3 відео-файли, а саме: «video_1244_1» у форматі «mp4» загальним об`ємом пам`яті «15.4» Mb та тривалістю 2 хв 13 сек, «video_1244_2» у форматі «mp4» загальним об`ємом пам`яті «15.5» Mb та тривалістю 2 хв 15 сек, «video_1244_3» у форматі «.mov» загальним об`ємом пам`яті «483» Mb та тривалістю 6 хвилин 40 секунд (т.1 а.к.п.133-135).

Після цього вказані відеозаписи були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні на підставі постанови при визнання речовими доказами від 27.12.2018 року (т.1 а.к.п. 136-137).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є надуманими та необґрунтованими доводи захисту про недопустимість по кримінальному провадженню частини доказів обвинувачення, зокрема - відеозаписів з нагрудної камери інспекторів № ВН-1164 та відеореєстратора з службового автомобіля, які записані на DVD-R диск серійний номер МАР 639VC24141455 стосовно нині розглядуваних подій, оскільки відеозаписи отримані у законний спосіб, так як інспектора ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , здійснюючи процесуальну діяльність під час несення служби з використанням наданих їм технічних засобів зафіксували події адміністративного правопорушення та вчинення в подальшому злочинних дій відносно ОСОБА_10 водієм ОСОБА_12 . Вони не містять у собі очевидних ознак фальсифікації або монтажу, а тому судом було відмовлено в проведенні експертизи даних відеозаписів в суді під час судового слідства, про що винесено ухвалу від 16.01.2019 року ( т.1 а.к.п. 218).

Суд першої інстанції зазначив про те, що з відеозаписів чітко вбачається, як водій ОСОБА_12 не виконує законні вимоги працівників поліції, які зупинили її за порушення ПДР, не надає їм документи на право керування автомобілем, пропонує вирішити питання її відповідальності в незаконний спосіб, а в подальшому перешкоджає складанню протоколу про адміністративне правопорушення. Цим відео також підтверджено і факт затримання обвинуваченої після її намагання покинути місце складання протоколу, застосування до неї кайданків з боку працівників поліції та застосування спецприйомів для подолання її супротиву.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що законність самої зупинки автомобіля та дій працівників поліції також підтверджується наявними в матеріалах справи постановою про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31.07.2018 року про накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн на ОСОБА_12 за порушення п.2.4 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП (т.1 а.к.п.87-88) та постановою про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31.07.2018 року про накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн на ОСОБА_12 за порушення п. 2.4 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП (т.1 а.к.п. 89-90);

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що факт контактування потерпілого з автомобілем ОСОБА_12 також підтверджується протоколом огляду місця події від 31.07.2018 року, відповідно до якого було оглянуто ділянку дороги на 14 лінії дачного масиву «Хаджибей» Роздільнянського району Одеської області. Навпроти будинку №791 на дорозі знаходиться а/м «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 . На капоті вказаного автомобіля зі сторони лобового скла до середини капоту виявлені свіжі продовгуваті сліди, з лівої сторони та посередині капоту виявлені механічні пошкодження подряпини лаку (т.1 а.к.п. 86)

Та обставина, що вказані події мали місце 31.07.2018 року підтверджена повідомленням до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області від 31.07.2018 року, яке надійшло від інспектора 2-ої роти 2-го батальйону УПП в Одеській області ОСОБА_10 , який повідомив, що під час виконання ним службових обов`язків було зупинено автомобіль «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 під керування ОСОБА_12 , яка намагалась поїхати з місця зупинки та здійснила наїзд на нього (а.с. 84) та рапортом ОСОБА_10 на ім`я т.в.о. начальника Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, згідно якого ОСОБА_10 повідомив, що 31.07.2018 року під час патрулювання автодороги Київ-Одеса в групі з інспектором ОСОБА_13 був виявлений а/м «Форд Фієста» д/н НОМЕР_2 , водій якого порушив правила дорожнього руху, а подальшому під час складання адміністративного протоколу водій автомобіля ОСОБА_12 намагалася втекти з місця події, в районі дачного масиву «Хаджибей», завела та почала рух свого автомобіля, збила з ніг інспектора ОСОБА_10 , який стояв попереду автомобіля, після чого він схопився двома руками за капот, однак вона не зупинилась та провезла його на капоті біля 14 м. Потім ОСОБА_12 різко зупинилась, в наслідок чого він вдарився лівою ногою об передній бампер автомобілю. (т.1 а.к.п.85).

Також, судом першої інстанції були досліджені медичні документи щодо стану здоров`я потерпілого ОСОБА_10 після події злочину.

Так, згідно з довідкою Роздільнянської ЦРЛ від 31.07.2018 року, в день вчинення наїзду на ОСОБА_10 він був оглянутий лікарем даного медичного закладу, куди був доставлений за скаргою на біль в нозі та при огляді у нього було виявлено набряк поверхні лівого гомілково-ступневого суглобу. (т.1 а.к.п. 91).

Відповідно до довідки військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 01.08.2018 року, ОСОБА_10 звертався за консультацією до травматологічного відділення ВМКЦ ПР 01.08.2018 року, де йому було поставлено первинний діагноз пошкодження зв`язок лівого гомілково-стопового суглобу, надані відповідні рекомендації. Зазначено, що він не працездатний (т.1 а.к.п.174).

З цих підстав ОСОБА_10 було видано довідку про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 01.08.2018 року на ім`я ОСОБА_10 , згідно якої його було звільнено від служби з 01.08.2018 року по 03.08.2018 року, а також з 03.08.2018 року по 06.08.2018 року (т.1 а.к.п. 196).

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка лікар ОСОБА_19 показав, що він працює травматологом у військовому госпіталі. 01.08.2018 року ОСОБА_10 звертався до нього за медичною допомогою. На прийомі він не міг наступити на ліву ногу, повідомив, що травму отримав, так як його переїхала машина. Переламу виявлено після рентгенообслідування не було, на нозі був набряк та синець. Він не міг дати йому лікарняний, так як він не військовослужбовець, він видав йому довідку в якій зазначив діагноз та рекомендації.

Згідно з висновком експертизи №86 від 03.08.2018 року, у ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження у виді закритого ушкодження зв`язок лівого надп`ятково-гомілкового суглобу, синці /по1/ у ділянках середньої третини обох плечей. Дані ушкодження спричинені можливо 31.07.2018 року в результаті дії тупим предметом (предметами). Ушкодження зв`язок лівого надп`ятково-гомілкового суглобу за механізмом утворення зумовлене різкими, з великою амплітудою рухами у вказаному суглобі (наприклад, різке відведення або приведення чи привертання або відвертання кінцівки) Це, зокрема може трапитись при падінні на ліву стопу або виверті її досередини (всередину), що супроводжується різкою деформацією у зазначеному вище суглобі. Закрите ушкодження зв`язок лівого надп`ятково-гомілкового суглобу само по собі супроводжується короткочасним розладом здоров`я /тривалістю понад 6 днів, але не більш як 3 тижні/ і за вказаним критерієм відноситься до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Синці у ділянках плечей самі по собі мають скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 днів і за даним критерієм кваліфікуються, як ЛЕГКІ тілесні ушкодження (п. 2.3.1, п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року) ( т.1 а.к.п. 96-97).

Допитаний судом першої інстанції в якості експерта ОСОБА_20 , суду пояснив, що він повністю підтверджує наданий ним висновок №86 від 03.08.2018 року щодо встановлення тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_10 та їх ступеня тяжкості, так як у ОСОБА_10 були тілесні ушкодження, які він підтвердив у висновку. При обстеженні потерпілого він не виявив у останнього синців, однак на гомілково-ступневому суглобі був набряк, характерний для ушкодження зв`язок і в цьому місці в нього було накладено фіксуючу пов`язку. Така травма могла утворитися під час падіння з капоту автомобіля.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що суд належно не дослідив обставини отримання потерпілим ушкоджень, а також, що не встановлений зв`язок з відео та з обставинами отримання потерпілим тілесних ушкоджень, оскільки, наявність у потерпілого тілесних ушкоджень підтверджується висновком експертизи, а допитаний судом першої інстанції експерт зазначив, що травма потерпілого могла утворитися під час падіння з капоту автомобіля, що також узгоджується з дослідженими судом першої інстанції відеозаписами, поясненнями потерпілого та показаннями свідка.

Окрім того, суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи захисту щодо недопустимості по даному кримінальному провадженню доказу - довідки б/н від 01.08.2018 року, виданої лікарем Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (м.Одеса) ОСОБА_19 , яка була надана в судовому засіданні потерпілим та врахована у судово-медичній експертизі №86, так як ця довідка не була відкрита стороні захисту під час ознайомлення з матеріалами справи.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що відсутність в матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів .

Відповідно до ч.2 ст.242 КПК України, призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим. Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт.

Проте, суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів кримінального провадження убачається, що при ознайомленні, в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної експертизи, сторона захисту обвинувачена та її захисник не порушували питання про надання їм доступу до медичної документації потерпілого, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.

Між тим, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок судово-медичної експертизи №88 від 03.08.2018 року, згідно якого у ОСОБА_12 під час обстеження було виявлено закритий перелом переднього відділу 3-го правого ребра; численні синці у ділянках верхніх кінцівок і на лівому коліні, які відносять до тілесних ушкоджень легкого та середнього ступеня тяжкості. Обвинувачена стверджувала, що ці тілесні ушкодження були їй заподіяні в цей же день працівниками поліції. (т.1 а.к.п.102-103)

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що по даному факту Наказом від 16.08.2018 року №3745 Національно поліції ДПП було призначено та проведено службове розслідування, щодо встановлення причин та обставин подій 31.07.2018 року за участю а/м «Ford Fiesta» д/н НОМЕР_2 під керування ОСОБА_12 (а.с.111 т. 1) та комісія встановила, що тілесні ушкодження, отриманні лейтенантом поліції ОСОБА_10 були отримані ним в період проходження служби, під час виконання службових обов`язків, внаслідок протиправних дій ОСОБА_12 . Застосування поліцейськими спеціального засобу кайданки до громадянки ОСОБА_12 , визнано правомірним, а за вчинення ОСОБА_10 дисциплінарного проступку оголошено усне попередженням щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни (т. 1 а.к.п.113-119).

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що вказаний висновок службового розслідування є допустимим доказом по даному кримінальному провадженню, так як проведений в передбачений процесуальним законом формі, результати цього розслідування у встановленому законом порядку ніким не оскаржені, а самі висновки щодо протиправності дій ОСОБА_12 оцінюються судом разом з іншими доказами і не мають для суду преюдиціального значення щодо встановлення винуватості обвинуваченої.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_11 звернулася до апеляційного суду з клопотанням про долучення до матеріалів кримінального провадження висновку спеціаліста від 20.02.2021 року, зробленого на підставі листа замовлення від ОСОБА_12 на проведення технічного експертного дослідження обставин виникнення ДТП.

Апеляційний суд, дослідивши зазначений висновок спеціаліста, визнає його недопустимим доказом з таких підстав.

Положеннями частини 1 ст.87 КК України встановлено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ч.3 ст.71 КПК України, сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду заявляти клопотання про залучення спеціаліста або використання його пояснень і допомоги.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що залучення спеціаліста має відбуватися на підставі рішення суду під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до п.3-1) ч.4 ст.71 КПК України, спеціаліст має право викладати у висновку відомості, що мають значення для кримінального провадження і щодо яких йому не були поставлені питання.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що спеціаліст є близьким знайомим обвинуваченої ОСОБА_12 , висновок був зроблений на її замовлення, а не в процесуальний спосіб, при цьому спеціаліст не попереджався про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку.

Між тим, відповідно до ч.1 ст.71 КК України, спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками і може надавати консультації та висновки під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Відповідно до висновку, надане експертне дослідження було проведено спеціалістом - ОСОБА_21 , який має вищу технічну освіту, закінчив Одеський політехнічний інститут.

Як убачається зі змісту висновку, спеціаліст фактично провів судову-автотехнічну експертизу, судову психолого-психіатричну експертизу потерпілого, та надав оцінку тому, що суд не встановив факту правомірності дій потерпілого поліцейського та обвинуваченої, а також зазначив про віктимну поведінку потерпілого, не являючись при цьому спеціалістом у даних галузях наук.

Окрім того, до висновку не було додано свідоцтво спеціаліста у будь-якій галузі наук та будь-які документи про його освіту.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 23 січня 2020 року у справі № 457/1485/13-к, вказав про те, що критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК України мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК України порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що експертне дослідження було проведене у неналежному процесуальному порядку та неналежним суб`єктом, а тому наданий стороною захисту висновок спеціаліста, являється недопустимим доказом.

Обвинувачена ОСОБА_12 звернулася до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження відео-звукозапису ДТП від 31.07.2021 року, а також просила допитати спеціаліста ОСОБА_21 щодо наданого ним висновку від 20.02.2021 року.

Враховуючи те, що висновок спеціаліста визнаний недопустимим доказом, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для допиту спеціаліста щодо складеного ним висновку.

Між тим, у своєму клопотанні обвинувачена ОСОБА_12 взагалі не обґрунтувала необхідність повторно дослідження відео-звукозапису, не навела жодних підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження вказаного доказу, який був предметом дослідження у суді першої інстанції.

Слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка доказу, який просить дослідити обвинувачена, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Згідно з правовою позицією Верховного суду під час розгляду справи № 382/1058/15-к: «Рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Відповідно до змісту кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їхнього встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального й процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_12 про те, що ситуація правопорушення, яке вона вчинила, має ознаки провокуючого характеру з боку поліцейських, що пояснює мотиви її «втечі» з безлюдної території дачного масиву від грубості та непрофесіоналізму правоохоронних органів, апеляційний суд вважає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_12 на керованому нею автомобілі здійснила виїзд у технологічний розрив розділяючої смуги напрямку руху, і таким чином вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, що також не заперечувала ОСОБА_12 .

З цих підстав працівники поліції включили проблискові маячки синього та червоного кольору на службовому автомобілі, чим повідомили ОСОБА_12 про необхідність зупинки в безпечному місці з дотриманням Правил безпеки дорожнього руху України, однак ОСОБА_12 на законні вимоги працівників поліції не відреагувала та продовжила рух, заїхавши через шлагбаум до 14 лінії дачного масиву «Хаджибей» Роздільнянського району Одеської області.

Апеляційний суд зазначає, що працівники поліції керували службовим автомобілем, який спеціально ззовні оформлений проблисковими маячками синього та червоного кольору, а також має зображення емблеми Національної поліції України, та були одягнуті в поліцейську форму, яку не можливо було сплутати з будь-яким іншим одягом.

Окрім того, подія відбулася в світлу пору доби та ОСОБА_12 була в автомобілі не одна, а разом з дорослим сином, що свідчить про надуманість тверджень обвинуваченої про те, що вона злякалася та, з урахуванням зухвалої поведінки, яку вона демонструвала при затриманні, розцінюються апеляційний судом такими, що висловлені ОСОБА_12 з метою виправдати свої неправомірні дії.

Відповідно до вимог ЄСПЛ для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є низка критеріїв, тобто під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням рівності змагальності та рівності сторін.

Тобто будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчинюваного злочину, має бути такою, що може бути перевіреною, та державне обвинувачення повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу.

Тобто доводи апеляційної скарги про провокацію злочину з боку правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження у ході перевірки матеріалів кримінального провадження.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_22 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та доведеності її вини у вчиненні цього злочину.

Враховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дослідив усі представлені докази, як зі сторони обвинувачення, так і сторони захисту та дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_12 .

При цьому, апеляційний суд переконаний, що твердження обвинуваченої ОСОБА_12 про її невинуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання своєї провини обвинуваченою ОСОБА_12 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_12 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки злочину, дані про особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується за місцем проживання, роботи, вперше притягається до кримінальної відповідальності, а також її вік.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_12 судом встановлені не були.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що, згідно з висновком Роздільнянського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, виправлення ОСОБА_12 можливо без застосування покарання у виді позбавлення або обмеження волі.
Апеляційний суд зазначає, що вчинене ОСОБА_12 кримінальне правопорушення, відповідно до положень ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей, які характеризують особу обвинуваченої, її вік, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції призначив ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.345 КК України та вважав за можливе звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про те, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2020 року у справі №349/1481/18 вказала на суспільну небезпечність злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, яка полягає в тому, що його вчиненням порушується нормальна робота правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками цього органу своїх службових обов`язків, підривається їхній авторитет і заподіюється шкода їхньому здоров`ю. Вчинення цього злочину може викликати у працівника правоохоронного органу почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє життя, здоров`я і майно, що може завадити йому успішно виконувати службові обов`язки.

За таких обставин, надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_12 покарання, апеляційний суд враховує положення ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_12 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченої, яка притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченої ОСОБА_12 від суспільства, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що доведеність підстав та розмір цивільного позову про відшкодування моральної шкоди не були предметом судового розгляду, а потерпілий не надав суду доказів підтвердження цивільного позову, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій у результаті кримінального правопорушення завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як убачається зі змісту оскарженого вироку, потерпілим ОСОБА_10 був заявлений цивільний позов про відшкодування йому заподіяної злочином моральної шкоди в розмірі 250000 грн.

Між тим, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та, визначаючи розмір заподіяної шкоди, виходив з наступного.

Механізми захисту правоохоронців закріплені на рівні національного законодавства. Так, згідно зі ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейському ніхто не може давати жодних указівок, доручень, вимог, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), а також заборонено втручатися, перешкоджати виконанню ним своїх повноважень чи невиконання законних вимог останнього. Так, такі дії потягнуть за собою відповідальність згідно із законом.

У КК України наявний окремий блок правових приписів, що мають на меті охорону працівників правоохоронних органів. Так, розділ ХV «Злочини проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів» містить норми, за допомогою яких держава забезпечує запобігання вчиненню злочинів проти працівників правоохоронних органів, підстави й межі кримінальної відповідальності за ці посягання. Одним із необхідних елементів захисту прав і свобод правоохоронця є захист його життя. Саме на охорону цього права спрямована ст.345 КК України.

Суд першої інстанції зазначив, що особливістю вчиненого ОСОБА_12 злочину є те, що вчиняючи цей злочин, обвинувачена ОСОБА_12 посягала не лише на життя та здоров`я працівника правоохоронного органу, а й завдала шкоди відносинам у сфері охорони авторитету державних органів, в даному випадку правоохоронних органів, так як перешкоджала ОСОБА_10 безперешкодно здійснювати свої службові обов`язки під час реалізації функцій правоохоронного органу.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що потерпілий ОСОБА_10 в результат наїзду на нього, отримавши легкого ступеня тяжкості тілесні ушкодження, зазнав моральних страждань, в першу чергу від перенесеного фізичного болю. В зв`язку з отриманою травмою перебував на лікарняному та пережив психоемоційну травму, а також переніс нервовий стрес, з огляду на те, в який спосіб йому було заподіяно тілесні ушкодження, так як обвинуваченою дійсно була створена ситуація, коли існувала реальна загроза життю потерпілого.

Крім цього суд врахував, що подія злочину мала місце в 2018 році, потерпілий вимушений був нести витрати на представництво своїх інтересів в суді та в правоохоронних органах, надавати докази по справі, що також викликало додаткові переживання щодо завершення справи та можливості отримання судового рішення.

Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав за необхідне визначити потерпілому в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн, що буде достатньою компенсацією за вчинений обвинуваченою злочин.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає, що, відповідно до п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Враховуючи викладене апеляційній суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог потерпілого про відшкодування спричиненої моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень, що є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

На думку апеляційного суду, такий розмір відшкодування компенсує тривалість та характер моральних страждань, яких зазнав потерпілий, у зв`язку з вчиненням відносно нього неправомірних дій ОСОБА_12 .

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_12 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 серпня 2020 року, яким ОСОБА_12 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4