Справа № 592/1228/22
Провадження № 1-кс/592/550/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2022 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_1 розглянувши клопотання старшого слідчого з ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Сумській області ОСОБА_2 , погодженого з прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000061, яке внесене до Єдиного реєстру досудових засідань 26.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172, ч. 3 ст. 229 КК України,

встановив:

01.02.2022 до слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання слідчого, погоджене з прокурором, згідно якого слідчий просить накласти арешт на мобільний телефон Samsung SM G830F імеі НОМЕР_1 із сім-картою НОМЕР_2 у чохлі чорного кольору належний ОСОБА_4 ; банківські картки «ПриватБанк» НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , «А-Банк» НОМЕР_6 , «ПУМБ» НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , «Монобанк» НОМЕР_9 ; роздруківки реєстрів поштових відправлень на 5 арк., які були виявлені та вилучені 31.01.2022 під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_5 від 25.01.2022 за місцем мешкання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що групою слідчих здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000061 від 26.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України, за фактом незаконного використання знаків для товарів і послуг, вчинених організованою групою. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , було вчинено ряд кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконного виготовлення та використання знаків для товарів та послуг, а саме виготовлення спортивного одягу з подальшим незаконним нанесенням на нього брендів «Nike», «Jordan», «Puma», «Lacoste», та подальшою реалізацією фальсифікованого одягу через мережу Інтернет.
Постановою слідчого від 31.01.2022 вилучені в ході обшуку 31.01.2022 речі та предмети визнано речовими доказами. Зазначає, що досудовим розслідуванням зібрано достатньо доказів, які вказують на наявність сукупності підстав вважати, що вищевказане майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, що є підставою для його арешту. Крім, того посилається на вимоги ч. 6 ст. 170 КПК України, як додаткову підставу арешту тимчасово вилученого майна.

Вивчивши матеріали клопотання, приходжу до такого висновку.

Згідно статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

В свою чергу викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно із ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно частини другої статті 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.
Статтею 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

Частина 5 ст. 132 КПК України вказує, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів, 2) спеціальної конфіскації, 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності ;арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати , або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. У клопотанні цивільного позивача, слідчого, прокурора про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Аналіз змісту клопотання слідчого показав, що у зазначеному процесуальному документі, не дотримані вимоги наведених вище норм кримінального процесуального закону.

Подане клопотання не відповідає вимогам статті 171 КПК України, оскільки до клопотання не додано документів, які підтверджують право власності, або володіння тимчасово вилученим майном, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження цим майном станом на час звернення з клопотанням до слідчого судді, зокрема банківських карток мобільного телефону, роздруківок реєстрів поштових відправлень.

Крім того, стаття 98 КПК України передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Клопотання слідчого не містить відомостей яким саме критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає тимчасово вилучене майно за переліком у даному кримінальному провадженні та яка мета накладення арешту на речі, та яким саме ознакам вони відповідають, відсутнє обґрунтування та, навіть, посилання на те, що майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, знищене або перетворене.
Зазначені відомості відсутні і в Постанові слідчого про визнання предметів речовими доказами від 31.01.2022, копія якої долучена до матеріалів клопотання.
Крім того, посилаючись на положення ч. 6 ст. 170 КПК України, яка передбачає накладення арешту на тимчасово вилучене майно у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий не зазначає, відповідно п. 4 ч. 2 ст. 171 КПК України розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою. За матеріалами клопотання відсутні відомості про повідомлення про підозру будь-якій особі у даному кримінальному провадженні, наявності цивільного позову.
Вказані обставини позбавляють слідчого суддю в повній мірі дослідити докази, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання та прийняти рішення у справі, надати оцінку доцільності відмови чи задоволенню клопотання про арешт майна в розумінні положень ч. 1 ст. 170 КПК України.
Відтворення слідчим в клопотанні положень ст. 170 КПК України не є належним обґрунтуванням поданого клопотання.

Згідно ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи вищезазначене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, у відповідності до ч. 3 ст. 172 КПК України, підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України,

постановив:

Клопотання старшого слідчого з ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Сумській області ОСОБА_2 , погодженого з прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000061, яке внесене до Єдиного реєстру досудових засідань 26.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172, ч. 3 ст. 229 КК України повернути прокурору Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_3 та встановити строк в сімдесят дві години з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Суддя ОСОБА_1