ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1727/20 Номер провадження 11-кп/814/795/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 жовтня 2020 року за №0000492, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 квітня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бондарі Кременчуцького р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, строк якого ухвалено обчислювати з дня затримання.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 600 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 жовтня 2020 року приблизно о 04 годині, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ 21099 СПГ, н.з. НОМЕР_1 , на передньому пасажирському сидінні якого знаходився ОСОБА_11 , по вул. Степовій у с. Степівка Кременчуцького р-ну Полтавської обл., у порушення вимог п.10.1 ПДР України на заокругленій проїзній частині автодороги, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував обстановку та дорожні умови, та, змінюючи напрямок руху ліворуч, не впорався з керуванням транспортного засобу, виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя, через що автомобіль перекинувся, унаслідок чого ОСОБА_11 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 квітня 2021 року у частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання - 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував: цілеспрямованість протиправних дій обвинуваченого, який у день злочину із ОСОБА_11 декілька разів виїжджав до магазину для купівлі алкогольних напоїв та після ДТП ОСОБА_10 не вжив заходів щодо надання медичної допомоги пасажиру і залишив місце пригоди; відсутність в обвинуваченого бажання на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; думку потерпілої щодо призначення максимального покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
Одночасно ОСОБА_8 вважає відсутніми щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченим, оскільки останній із самого початку пояснював поліцейським, що не перебував за кермом автомобіля та до ДТП не має відношення, а також протягом досудового розслідування та судового розгляду не вибачився перед потерпілою, здійснивши це формально на останньому судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, потерпілу, її представника та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведена скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин, встановлених судом, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції. Тому, висновки цього суду щодо наведених фактичних обставин, які не оспорюються й у суді апеляційної інстанції, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці колегією суддів не підлягають.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанови Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Пунктом 3 наведеної постанови Пленуму передбачено, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

З апеляційної скарги видається, що потерпіла ставить питання про недотримання місцевим судом визначених законом вимог, які пов`язані із суддівським розсудом.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не вийшов за межі дискреційних повноважень, при призначенні покарання виконав вказані вище вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України класифікується як тяжкий злочин, що вчинено з необережності, характер та конкретні обставини його вчинення, у тому числі, мотиви допущених ОСОБА_10 порушень ПДР України, особу обвинуваченого, який повністю визнав винуватість, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, позитивно характеризується, працездатний, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, надавав матеріальну допомогу потерпілій та просив у неї вибачення, думку потерпілої, яка просила призначити останньому суворе покарання, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, наявність на утриманні малолітньої дитини, перше притягнення до кримінальної відповідальності, та обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, суд першої інстанції, не знайшовши підстав для застосування положень ст.75 КК України, дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням додаткового покарання, передбаченого ст.55 КК України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого у вигляді щирого каяття є безпідставними, оскільки обвинувачений під час розгляду кримінального провадження повністю визнав винуватість у вчиненому, розкаявся, неодноразово просив вибачення у потерпілої у судах як першої, так й апеляційної інстанцій, намагався виправити наслідки вчиненого шляхом відшкодування шкоди ОСОБА_8 , що підтверджується фіскальним чеком "Укрпошта" на суму 20300 гривень у матеріалах кримінального провадження (а.к.п. 74). Наявність такої обставини, що пом`якшує покарання встановлено і під час досудового розслідування, про що зазначено в обвинувальному акті.

Крім того, як убачається з даних обвинувального акта органом досудового розслідування встановлено, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення (тобто, надавав органу досудового слідства допомогу в установленні невідомих їм обставин справи), у суді першої інстанції кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 було розглянуто у порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому колегія суддів вважає за необхідне додатково врахувати активне сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення як обставину, що пом`якшує покарання останнього.

Посилання апеляційної скарги на те, що після ДТП ОСОБА_10 не вжив заходів щодо надання медичної допомоги ОСОБА_11 та залишив місце пригоди не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки відсутні будь-які фактичні дані про вчинення обвинуваченим таких дій. Не встановлено таких обставин і органом досудового розслідування при пред`явлені ОСОБА_10 обвинувачення, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними. При цьому, обвинувачений заперечив наведене та повідомив у суді апеляційної інстанції, що після пригоди він викликав екстренну медичну допомогу для травмованого пасажира.
Щодо доводів потерпілої про призначення обвинуваченому максимального покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, то вони у повній мірі враховані судом першої інстанції з іншими обставинами у їх сукупності без надання переваги одним обставинам над іншими, як про це зазначає потерпіла в апеляційній скарзі.
Крім того, слід зазначити, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду позиція потерпілої щодо призначення винному виду та розміру покарання враховується судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, однак не є вирішальною при призначенні покарання та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень.
Так, переконливих і достатніх обставин, які б спростовували висновки місцевого суду та свідчили про необхідність призначення обвинуваченому максимально можливого покарання, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_10 покарання, як основне, яке відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України знаходиться у межах санкції вказаної частини статті та не є мінімальним, так і додаткове, яке є максимальним, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, що призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що його обтяжує, а тому з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації покарання є законним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так й іншими особами, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи`та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Вирок місцевого суду є законним, обгрунтованим та належним чином умотивованим, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, про що просить потерпіла - немає.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_10 взяти під варту у залі суду.
Строк покарання ОСОБА_10 обчислювати з 20 вересня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4