Справа № 346/6026/21
Провадження № 1-кп/346/348/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: колегії суддів
головуючого судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2
ОСОБА_3
з участю: секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

провівши підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.03.2021 року за № 0000040, про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 4 ст.153, ч. 6 ст. 153 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
В підготовче судове засідання не з`явилися законні представники малолітніх потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також малолітні потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Законний представник ОСОБА_8 подала до суду письмову заяву, в якій просить підготовче засідання провести у її та малолітніх потерпілих відсутності.
Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, вважає доцільним проведення підготовчого судового засідання у відсутності вказаних учасників.
Прокурор просить призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду, в закритому судовому засіданні. Заперечуючи проти заявленого захисником клопотання про повернення обвинувального акту зазначила, що останній відповідає вимогам, що визначені у ст. 291 КПК України, оскільки містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та до обвинувального акта додані визначені процесуальним законодавством додатки, а недоліки, на які посилається захисник, не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору відповідно до положень процесуального закону та не перешкоджають призначенню обвинувального акта до судового розгляду, оскільки оцінка доводів сторони захисту на стадії підготовчого судового засідання неможлива.
Захисник заперечив проти призначення судового розгляду та підтримав подане ним письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам ст.291 КПК України, а саме згідно з обвинувальним актом під час проведення досудового розслідування не встановлено період часу, в який ОСОБА_6 нібито вчиняв дії щодо ОСОБА_11 . Явно необґрунтованим та недоведеним є час події злочинів, а ця обставина є обов`язковою для сторони обвинувачення для доказування. Внаслідок відсутності події злочину щодо потерпілого ОСОБА_11 відсутня правова підстава для кваліфікуючої ознаки повторності, що призвело до кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 6 ст. 153 КК України. Згідно з обвинувальним актом останній обвинувачується у сексуальному насильстві щодо малолітньої особи, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, та у вчиненні сексуального насильства щодо малолітнього, вчиненого повторно, тобто за ч. 6 ст.153 КК України. Вважає таке формулювання обвинувачення неправильним, оскільки згідно доказів, які є в матеріалах справи, ОСОБА_6 особисто не вчиняв будь-яких насильницьких дій сексуального характеру відносно малолітніх дітей. Аналізуючи диспозицію ст.153 КК України, вказує, що пасивна поведінка сексуального характеру не вважатиметься кримінально протиправною в розумінні цієї статті, адже законодавством криміналізовано лише дії сексуального характеру, які за своєю суттю є активною фізичною поведінкою і не можуть проявлятися в бездіяльності. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази мети суб`єктивної сторони даного злочину, яка здійснюється з прямим умислом та з метою задоволення статевої пристрасті, доказів якої в справі не має. Тобто, в обвинувальному акті описані фактичні обставини вчинення злочинів ОСОБА_6 за ст. 156 КК України, а дії кваліфіковано за ст. 153 КК України. Обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим його слід повернути для усунення недоліків.
Крім того, прокурор заявила клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, і в разі припинення дії вказаного запобіжного заходу обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання може переховуватись від суду; незаконно впливати на малолітніх потерпілих, їх законного представника та свідків, вчиняючи на них психологічний тиск, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , відносяться до тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за які передбачено покарання відповідно у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років та 15 років або довічне позбавленням волі. Під час проведення допитів свідки у вказаному провадженні зазначали, що ОСОБА_6 систематично здійснював погрози фізичною розправою відносно них та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_8 , вчиняв відносно неї фізичне та психологічне насильство, переслідував її. Ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, наявні та обґрунтовані. Шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого неможливо запобігти вказаним ризикам, враховуючи наявність в обвинуваченого слабких соціальних зв`язків, відсутність постійного місця роботи, ризик повторення чи продовження його протиправної поведінки.
Захисник просить застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, оскільки прокурором не обґрунтовано підозру.
Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.
Суд, вивчивши обвинувальний акт, заслухавши учасників процесу, дійшов наступних висновків.
Так, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, що складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
При цьому, підготовче провадження у суді першої інстанції здійснюється відповідно до приписів глави 27 розділу ІV КПК України, якою визначено, що завданням стадії підготовчого судового провадження є, зокрема, перевірка матеріалів досудового розслідування, оцінка змісту і форми обвинувального акту, з метою успішного проведення судового розгляду.
Положеннями п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Обвинувальний акт, як встановлено ч.4 ст. 110 КПК України, є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
При цьому, обвинувачення є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).
При розгляді клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України, суд акцентує увагу на тому, що в силу положень чинного кримінального процесуального законодавства України обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору тільки у разі, коли він не відповідає вимогам ст. 291 цього Кодексу, яка містить імперативні приписи та містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт.
В свою чергу, ч. 2, 4 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.
Крім того, до обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації. Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється (ч. 4 ст. 291 КПК України).
Отже, до суду повинен надійти обвинувальний акт, в якому мають міститися обов`язкові відомості, які зазначені у ч. 2 ст. 291 КПК України, та бути доданий перелік документів, який визначений у ч. 4 ст.291 вказаного Кодексу.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у підпункті 3 пункту 2 Інформаційного листа від 03.10.2012 року № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» роз`яснив, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам статтей 291 та 292 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному; у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно) чи не затверджені прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки.
Тобто, виходячи з наведених роз`яснень, підставою для повернення обвинувального акту прокурору, в порядку п. 3 ч. 3ст. 314 КПК України, є невідповідність його вимогам ст. 291 КПК України.
Із наведених положень кримінального процесуального закону слідує, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акта прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.
Як вбачається зі змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.03.2021 року за № 0000040 щодо вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.6 ст.153 КК України, він фактично відповідає вимогам ст. 291 КПК України, та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, а тому посилання захисника на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, є безпідставними.
Наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Оцінка фактичних обставин кримінального провадження, на які посилається захисник щодо не встановлення, на його думку, обставин вчинення кримінального правопорушення на переконання суду, не є підставами, у розумінні статті 291 КПК України, для повернення обвинувального акту прокурору. Ці обставини мають бути предметом перевірки під час розгляду справи по суті судом, оскільки для з`ясування фактичних обставин кримінального провадження, правильності правової кваліфікації та доведеності/недоведеності вини обвинуваченого в інкримінованих кримінальних правопорушеннях необхідно провести судовий розгляд.
При цьому, будь-яка оцінка судом пред`явленого обвинувачення щодо його фактичного змісту, з урахуванням стадії підготовчого судового засідання, є втручанням в оцінку доказів, що є процесуально неприпустимим.
Щодо викладу правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, то суд вважає, що Кримінальний процесуальний кодекс України не дозволяє прокурору зазначати цю кваліфікацію на власний розсуд, прокурор має робити це з врахуванням того, що зібрані під час досудового розслідування докази визнані ним достатніми для складання обвинувального акта та того, що обов`язок доказування відповідно до статті 92 КПК Украйни лежить саме на прокуророві. В обвинувальному акті викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, зазначено правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст.153, ч. 6 ст. 153 КК України, тобто стороною обвинувачення визначено норми кримінального закону, які підлягають застосуванню для означення кримінальної відповідальності обвинуваченого. Чи містять діяння, які інкриміновані обвинуваченому, склад кримінального правопорушення суд може вирішити тільки за наслідками судового розгляду при ухваленні вироку.
При цьому судом враховується висновок Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, який міститься у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 273/1053/17 (провадження № 51-8914км18), відповідно до якого кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.
Розглядаючи питання твердження захисника щодо неправильності формулювання пред`явленого обвинувачення та відсутність посилань на докази, то суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, відповідно якої стаття 6 § 3 а) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього, і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію фактів (пункт 59 рішення у справі «Mattoccia проти Італії», пункти 33 і 42 рішення у справі «Penev проти Болгарії»), а також те, що така інформація не обов`язково має наводити докази, на яких ґрунтується обвинувачення,тому в даному конкретному випадку суд вважає, що зміст обвинувального акта в достатній мірі інформує обвинуваченого як про причину обвинувачення, так і про його характер.
Проаналізувавши обвинувальний акт на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, суд не вбачає у викладенні формулювання обвинувачення таких недоліків, які б свідчили про його явну неправильність та, у зв`язку з цим, перешкоджали б призначенню справи до судового розгляду.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ч.1 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті зазначаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, при цьому цим Кодексом не передбачено повноваження суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, повертати обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинувачених тощо.
Таким чином, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладається в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за необхідне прокурор.
Окрім цього, прокурор, відповідно до статтей 338 та 340 КПК Украйни, не позбавлений процесуальної можливості, якщо під час судового розгляду будуть вставлені нові фактичні обставини, змінити обвинувачення або відмовитися від його підтримання.
Отже, обвинувальний акт, що надійшов до суду, не підлягає поверненню прокурору.
Дане кримінальне провадження підсудне Коломийському міськрайонному суду Івано-Франківської області.
Підстав для закриття провадження на підставі пунктів 4-8 частини першої або частини другої статті 284 КПК України не встановлено.
Тому наявні правові підстави для призначення судового розгляду.
Прокурор вважає, що розгляд кримінального провадження слід проводити в закритому судовому засіданні.
Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 27 КПК України кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито. Слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини у разі необхідності запобігти розголошенню відомостей про особисте та сімейне життя чи обставин, які принижують гідність особи.
Оскільки із обвинувального акту вбачається можливість розголошення відомостей про особисте життя обвинуваченого та малолітніх потерпілих, то розгляд провадження слід проводити в закритому судовому засіданні.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.12.2021 року обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 07 лютого 2022 року.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчиненому щодо особи, яка не досягла 14 років, своєї малолітньої падчерки ОСОБА_10 , а також у вчиненні умисних насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчиненому щодо особи, яка не досягла 14 років, повторно щодо свого малолітнього пасинка ОСОБА_11 .
Згідно зі ст. 5 (п.1 пп. (с)) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Тримання під вартою відповідно до вказаних конвенційних положень має бути пропорційним заходом для досягнення зазначеної мети (Ladent проти Польщі, пункти 55-56).
«Обґрунтована підозра» у скоєнні кримінального правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити злочин (Ilgar Mammadov проти Азербайджану, п.88; Erdagoz проти Туреччини, п. 51; Fox, Campbell і Hartley проти Сполученого Королівства, п 32).
Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з положеннями п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про її матеріальний та соціальний стан, зв`язками з державою, у якій її переслідують.
При вирішенні даного клопотання суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства до малолітніх потерпілих, за вчинення останнього передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, з урахуванням особи обвинуваченого, його непрацевлаштованість, та характеру висунутого обвинувачення, тяжкості покарання, що загрожує йому, реальними залишаються ризики можливого переховування обвинуваченого від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, вчинення інших кримінальних правопорушень та здійснення тиску на свідків і потерпілих при звільненні з-під варти. Ризики, які стали підставами застосування запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати.
Одночасно колегією суддів враховується практика Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Вирішуючи це питання, суд своїм рішенням зобов`язаний забезпечити не тільки права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів. На думку суду конкретним суспільним інтересом, який превалює над принципом поваги до свободи особистості є забезпечення конституційних засад, спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.
Зміна діючого запобіжного заходу на більш м`який, на переконання суду, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що у повному обсязі узгоджується з практикою ЄСПЛ, який у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року зазначив, що обмеження в свободі є виправданим за наявності суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Щодо доводів сторони захисту про можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, то необхідно відзначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Одні лише доводи обвинуваченого та його захисника про зміну йому запобіжного заходу на більш м`який, не можуть бути єдиною беззаперечною підставою, для зміни йому запобіжного заходу з урахуванням встановлених конкретних обставин даної справи.
Тому суд приходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого на даній стадії кримінального провадження інших більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони будуть недостатніми для запобігання вищевказаним ризикам та забезпечення виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків та судових рішень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.27, 177-184, 194, 291, 314-317, 331, 369-372 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта прокурору - відмовити.
Призначити судовий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 4 ст.153, ч. 6 ст. 153 КК України у закритому судовому засіданні у приміщенні Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області на 11.02.2022 року о 13:30 год.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, продовжити на строк 60 днів, а саме до 03 квітня 2022 року.
Обвинуваченого ОСОБА_6 утримувати під вартою в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)».
Про час та місце судового розгляду повідомити учасників кримінального провадження. Копію ухвали направити сторонам кримінального провадження та начальнику Івано-Франківської установи виконання покарань (№12).
На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим - протягом семи днів з моменту вручення йому копії цієї ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3