Справа № 346/2844/21
Провадження № 11-кп/4808/151/22
Категорія ст. 197 КПК України
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.02.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0001030 за ч. 4 ст. 187 КК України, -
за участю: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить ухвалу суду першої інстанції як необґрунтовану та незаконну скасувати, змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за адресою його фактичного проживання. Вважає, що судом першої інстанції неповно та необ`єктивно досліджені обставини, що враховуються при продовженні строку тримання під вартою. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не розглядалось питання щодо обґрунтованості обвинувачення, а на протязі всього часу перебування справи в суді вирішувалось виключно питання щодо продовження строку тримання під вартою, чим, на його думку, порушено його право на захист. Наголошує на безпідставному затягуванні судового розгляду, чим порушені розумні строки, виходячи з приписів ст. 28 КПК України. Вважає, що суд взагалі не надавав своїх висновків щодо обґрунтованої підозри, а виключно посилається на ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Апелянт вважає, що незаконним вилучення працівниками поліції всіх сімейних збережень у виді грошей, золотих прикрас, одягу, взуття, та безпідставного його обвинувачення в тяжких злочинах, його родину було позбавлено як засобів до існування, так й єдиного годувальника чоловіка та батька трьох малолітніх дітей.

Ухвалою суду першої інстанції від 02.02.2022 року продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки спливає строк, на який було продовжено запобіжний захід обвинуваченому, а судове провадження не закінчилось, існують ризики, зазначені у п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України, й інший, більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою, не забезпечить запобігання вказаним вище ризикам та виконанню обвинуваченим ОСОБА_5 процесуальних обов`язків.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги, наголошували на тому, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, проте за цей час не оголошено навіть обвинувального акту, й відбуваєлось виключно продовження строків тримання під вартою, що, на їх думку, є порушенні розумних строків як розгляду справи, так й тримання обвинуваченого під вартою;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Апеляційний розгляд відбувається в межах апеляційних вимог (ст. 404 КПК України).

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. Перебуває під вартою з червня 2021 року.

В своїй апеляційній скарзі апелянт наголошує на відсутності обґрунтованої підозри проте, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що на кожному етапі розгляду кримінального провадження, перевіряються чітко визначені КПК України питання, які входять до компетенції суду на кожній із стадій, й оскільки на данний час питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою вирішувалось на етапі судового розгляду, то вирішальним є дослідження наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, в той час як питання щодо наявності або відсутності обґрунтованої підозри вирішувалось на стадії досудового розгляду, й на даному етапі розгляду не перевіряється.

З аналогічних підстав, не можливо перевірити й доводи апелянта в частині необґрунтованості висунутого щодо нього обвинувачення, оскільки вказане питання перевіряється судом першої інстанції на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким, за результатами судового розгляду, суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

В межах даного провадження на стадії апеляційного розгляду перевіряються виключно наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження ОСОБА_5 виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти ризикам на які посилається сторона обвинувачення, зокрема передбаченим п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший (менш суворий) запобіжний захід, не може запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що існують достатні підстави вважати, що заявлені стороною обвинувачення ризики такі як переховування від суду, незаконний вплив на свідків/потерпілих та вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшилися та продовжують існувати, виходячи із категорії злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , що є особливо тяжким та має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність яких потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів; тяжкості покарання, що може загрожувати останньому у разі доведеності обвинувачення; особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює; відсутності постійного місця проживання на території Івано-Франківської області, оскільки ОСОБА_5 зареєстрований та фактично проживав в Одеській області.

Враховуючи наведене вище, а також суворість покарання, яке передбачено за вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 (ч. 4 ст. 187 КК України), санкція статті якого, передбачає покарання у виді виключно позбавлення волі на строк до 15 років із конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що негативні наслідки від спроби переховуватись ОСОБА_5 від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілих, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Судом першої інстанції належним чином перевірено наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Обставин, які є перешкодою для продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, не вирішуючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність продовження щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З матеріалів провадження вбачається, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обирався ОСОБА_5 червня 2021 року, й неодноразово продовжувався як слідчими суддями, так й судом першої інстанції, ухвали яких переглядалися судом апеляційної інстанції, при цьому, судді не знайшли підстав для застосування іншого, більш м`якого, запобіжного заходу обвинуваченому, зокрема й домашнього арешту, про що ставиться питання в апеляційній скарзі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів, виходила також з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

Доводи апелянта про незаконне вилучення працівниками поліції всіх сімейних збережень у виді грошей, золотих прикрас, одягу, взуття, чим його родину було позбавлено як засобів до існування, так й єдиного годувальника чоловіка та батька трьох малолітніх дітей, не впливають на прийняте судом рішення, й не є беззаперечними критеріями, з яким закон пов`язує можливість недоцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказане питання підлягає перевірці під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Стосовно твердження обвинуваченого та сторони захисту про те, що впродовж всього строку перебування справи в суді першої інстанції, навіть не було оголошено обвинувального акту, й фактично вирішувалось виключно питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою (фактично наголошуючи на автоматичному продовженні запобіжного заходу без будь-яких доказів щодо наявності ризиків), то вказані доводи не є підставою для скасування судового рішення.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості впливати на процес судового розгляду в суді першої інстанції шляхом надання вказівок з приводу порядку дослідження доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В той час як зволікання у судовому розгляді порушує право обвинуваченого на справедливий розгляд кримінального провадження у розумні строки.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів не встановлено, а тому, ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.02.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0001030 за ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2 ОСОБА_3