Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/830/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.11.2021, якою стосовно обвинуваченої
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нововознесенськ Маловисківського району Кіровоградської області, громадянки України, яка офіційно не заміжня, має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштованої, утриманців не має, до затримання проживала за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-
продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 15.11.2021 до 13.01.2022 включно, без визначення розміру застави.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.02.2020 за № 0000106 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження у відношенні обвинуваченої ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб. Прокурор у клопотанні посилається на те, що на даний час ризики, враховані судом при обранні щодо підозрюваної ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п. 1-5 ст. 177 КПК України, до цього часу не зменшилися та не перестали існувати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.11.2021 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою, без визначення розміру застави.
Судове рішення мотивовано тим, що існування ризиків не зменшилося, а саме:
- п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченої ухилятися від кримінальної відповідальності, оскільки через тяжкість кримінального правопорушення по якому пред`явлено обвинувачення, та можливе покарання у разі доведення її провини та відсутність стійких виробничих зав`язків, остання може вчинити спробу направлену на ухилення від кримінальної відповідальності та суду. Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 , у разі визнання її винною, з огляду на особу обвинуваченої, визначає вірогідність переховування від суду, на тому рівні, щоб запобігти встановленому ризику можливо лише при застосуванні запобіжного заходу тримання під вартою.

- п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченої впливати на свідків, які в судовому засіданні ще не допитувалися. Вирішуючи питання про продовження існування вказаного ризику суд дійшов до переконання, що обвинувачена з метою ухилення від кримінальної відповідальності може впливати на свідків з метою зміни останніми своїх показів.

Вирішуючи питання про можливість застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу у відповідності до позиції обвинуваченої та її захисника судом враховується, що: раніше встановлені ризики продовжують існувати, доказів наявності житла, в якому обвинувачена може на законних підставах перебувати стороною захисту не надано. Відносно посилань сторони захисту на те, що будинок, в якому раніше проживала обвинувачена, та який було пошкоджено вогнем, є частково придатним для проживання не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Також суд звертає увагу на відсутність у обвинуваченої до затримання постійного доходу в тому числі і місця роботи, та як наслідок відсутність засобів існування.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду і постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання щодо продовження строку тримання під вартою
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення суддя прийняв одноособово тим самим порушив вимоги ст. 31 КПК України.

Також, на думку апелянта строк тримання під вартою незаконно був продовжений ще 02.06.2020 року.

Крім того, в ухвалі суд першої станції не правильно вказав строк оскарження судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену ОСОБА_7 яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали клопотання, і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.02.2020 за № 0000106 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України.
На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри, яка пред`явлена ОСОБА_7 вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 могла вчинити кримінальне правопорушення, передбачене п.4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або пред`явлено обвинувачення.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.
Доводи захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 колегією суддів не можу бити враховано.
Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка їй загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.
Ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_7 розуміючи, що злочин передбачений п.4 ч. 2 ст. 115 КК України є умисний, особливо тяжким санкцією якого передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання може вчинити спроби направленні на переховування від суду.
Про наявність вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_7 офіційно не працює, не має власного житла, міцних зв`язків, які можуть вплинути на поведінку обвинуваченої.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, як ОСОБА_7 особисто знайома зі свідками, проживає із ними в одному населеному пункті, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до обвинуваченого альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, остання зможе здійснити незаконний вплив на свідків з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.
Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченої

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинила остання - особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисників, що можливо до ОСОБА_7 взагалі застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Доводи апеляції захисника про те, що судом першої інстанції не враховано особу ОСОБА_7 колегією судді не можуть бути враховано, оскільки останній на даний час становить підвищену суспільну небезпеку, а саме у неї наявний високий ризик можливості переховування від суду та з метою уникнення кримінальної відповідальності наявний ризик впливу на свідків.
В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченої ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця реєстрації, зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі шляхом здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання обвинуваченій запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченої, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, незаконного впливу на свідків.

Також, слідчий суддя у відповідності до вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою правильно не визначив ОСОБА_7 розмір застави оскільки вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, в результаті якого настала смерть людини.

Доводи захисника про те, що в ухвалі суду першої інстанції не правильно зазначено строк її оскарження, як підстава для відмови у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою, колегією суддів не може бути враховано оскільки вказане порушення не є суттєвим та не вливає на правильність прийняття судом першої інстанції рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції надав можливість, як обвинуваченій так і її захиснику надавати докази, наводити інші мотиви на підтвердження доводів. Однак ні обвинувачена ні її захисник не надали будь-яких додаткових доказів та аргументів стосовно скасування або зміни запобіжного заходу.

Також, не можуть бити враховані доводи захисника про те, що у 2020 році суд першої інстанції незаконно продовжив обвинуваченій строк тримання під вартою, оскільки по-перше це рішення вже набрало законної сили, не є предметом розгляду, а по-друге сторони малиправо на своєчасне оскарження судового рішення.

Доводи захисника про те, що суддя в порушення вимог КПК України прийняв одно особо рішення про продовження строку тримання під вартою, колегією суддів не може бути враховано оскільки відповідно до вимог ст. 331 КПК України під час здійснення судового провадження судом присяжних питання продовження строку тримання під вартою вирішує головуючий.

На переконання колегії суддів вказані доводи є безпідставними, оскільки судом першої інстанції правильно зазначено в ухвалі, що відповідно до абз. 5 п.20? Перехідних положень КПК України, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально. Тому колегія суддів, доходить до висновку, що суд першої інстанції розглянув справу з урахуванням чинних на даний час вказаних перехідних положень.
Оскільки жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики передбачені ст. 177 КПК України, до суду апеляційної інстанції надано не було.
Крім того, на переконання колегії суддів інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, стороною захисту не надано.
За таких підстав, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, належним чином дослідженими та оціненими судом першої інстанції.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування по суті правильного прийнятого судом першої інстанції рішення колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2021 року необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого
ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.11.2021, якою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 15.11.2021 до 13.01.2022 включно без визначення розміру застави, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4