ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/490/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/9864/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (за епізодом від 12.10.2020 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04.10.2020 року приблизно о 20 годині 20 хвилин, знаходячись біля буд.№5 по вул.Рекордній в м.Запоріжжя, маючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, підійшов до потерпілої ОСОБА_10 зі спини та викрутив останній зап`ястя рук у внутрішню сторону, тим самим застосував до неї насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої. Після чого, зрозумівши, що потерпіла втратила можливість чинити опір, відкрито викрав з лівої руки мобільний телефон «Samsung Galaxy АЗ1», який належить потерпілій ОСОБА_10 на праві власності, вартістю 5 332,67 грн. Далі, ОСОБА_9 , утримуючи зазначений телефон в своїй руці та маючи реальну можливість ним розпорядитися, почав бігти в бік двору будинку АДРЕСА_2 , тим самим віддалився від потерпілої ОСОБА_10 , яка в свою чергу кричала останньому вимагаючи повернути телефон. Проте ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що його дії є відкритими для потерпілої, ігноруючи вимоги останньої та тримаючи в своїй руці вищезазначений телефон, покинув місце вчинення кримінального злочину, спричинивши останній матеріальну шкоду на вказану суму.

13.10.2020 року приблизно о 12 годині ОСОБА_9 , знаходячись навпроти буд.№27 по вул.Михайла Гончаренка, м.Запоріжжя, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, зі спини підійшов до потерпілої ОСОБА_11 та витягнув з задньої правої зовнішньої кишені штанів кишені належний їй мобільний телефон «HuaweiP10 Lite», вартістю 2233 грн. 34 коп., тим самим таємно викравши його. Дії ОСОБА_9 одразу були помічені потерпілою ОСОБА_11 , яка в свою чергу спробувала забрати свій мобільний телефон у ОСОБА_9 , але останній, зрозумівши, що його злочинні дії викриті, шляхом ривку, з рук останньої, відкрито викрав зазначений мобільний телефон, після чого зник з місця скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши матеріальної шкоди потерпілій на зазначену суму.

Крім того, 13.10.2020 року приблизно о 12 годині 20 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись навпроти буд. №49 по вул.Перемоги в м.Запоріжжі, а саме салону краси «IvkoStudio», маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, підійшов зі спини до потерпілої ОСОБА_7 та шляхом ривку, з рук останньої спробував відкрито викрасти її мобільний телефон. Проте не досягнувши очікуваного результату, оскільки його дії були помічені потерпілою, яка міцно тримала свій телефон, ОСОБА_9 з метою реалізації злочинного умислу до кінця, із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, штовхнув її у спину, від чого остання втратила рівновагу та впала на землю, тим самим спричинив останній тілесні ушкодження, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, після чого, шляхом ривку, з рук потерпілої відкрито викрав належний їй мобільний телефон «Huawei», вартістю 1150 грн., після чого зник з місця скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши матеріальної шкоди потерпілій на зазначену суму.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадання чужого майна (грабіж), вчинений повторно; за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадання чужого майна (грабіж); за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадання чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

12.10.2020 року приблизно о 14 годині 25 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись біля буд.№53 по вул.Каховській в м.Запоріжжя, маючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, підійшов до малолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі спини та шляхом ривку відкрито з правої руки викрав мобільний телефон, який належить ОСОБА_13 на праві власності, вартістю 1 499,00 грн. Після чого, ОСОБА_9 , утримуючи зазначений телефон в своїй руці та маючи реальну можливість ним розпорядитися, почав бігти в бік будинку 51 по вул.Каховській в м.Запоріжжя, тим самим віддалився від малолітньої ОСОБА_12 , та усвідомлюючи, що його дії є відкритими для останньої, тримаючи в своїй руці вищезазначений телефон, покинув місце вчинення.

Вказані дії ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (за епізодом від 12.10.2020 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині виправдання обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК (за епізодом від 12.10.2020 року) скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що висновок суду про виправдання обвинуваченого зроблено без всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин провадження. Доводи обвинуваченого про його непричетність до грабежу за даним епізодом прямо суперечать іншим обставинам, встановленим під час судового розгляду. При цьому суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_12 стосовно того, що телефон був саме вирваний з її рук, після чого зловмисник залишив місце злочину. Під час судового розгляду було досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 впізнав за фотознімком ОСОБА_9 як особу, яка продала йому телефон 12.10.2021 року, який належав ОСОБА_13 . Також суд не взяв до уваги, що під час слідчого експерименту обвинувачений фактично визнав себе винуватим у вчиненні крадіжки, що він підтвердив і під час судового засідання. У сукупності вказані докази доводять вину обвинуваченого у вчиненні грабежу. Крім того, суд безпідставно дійшов висновку про те, що обвинувачений виявив щире каяття. Адже обвинувачений весь час намагався уникнути відповідальності, визнавав обставини вчинення злочинів лише після того, як на нього в судовому засіданні прямо вказували потерпілі і свідки. Обвинувачений не відшкодував жодному потерпілому матеріальної шкоди і взагалі своєю поведінкою жодним чином, крім формального твердження про розкаяння, не продемонстрував жодного жалю з приводу вчиненого ним. Не дивлячись на це, суд призначив обвинуваченому мінімально можливе покарання за вчинення трьох епізодів злочинної діяльності, жертвами яких стали жінки, проте таке покарання явно не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості інкримінованих йому правопорушень.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, викрадене майно було повернуто потерпілим і будь-яких тяжких наслідків в результаті вчинених ним злочинів не настало. Крім того, суд при призначенні покарання не врахував наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, бабусі, яка потребує допомоги, а також його позитивну характеристику з місця проживання. Також зазначив, що він не наносив нікому з потерпілих тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти скарги прокурора; потерпілу, яка заперечила проти скарги обвинуваченого, а при вирішенні апеляційної скарги прокурора призначити найсуворіше покарання; прокурора, яка повністю підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечила проти задоволення скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кримінальний процесуальний закон (ст.373 КПК) розрізняє два види вироків: обвинувальний та виправдувальний. При цьому виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.284 цього Кодексу.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даній справі вирок в частині визнання ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК (за епізодом від 12.10.2020 року) вказаним вимогам кримінального процесуального закону не відповідає з огляду на таке.

Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення майна у малолітньої ОСОБА_12 , виходив з того, що дослідженні письмові докази, а також зміст показів свідків безумовно не свідчать про причетність ОСОБА_9 до вчинення грабежу.

Разом з тим, допитана під час судового розгляду свідок ОСОБА_12 пояснила, що у жовтні 2020 року по АДРЕСА_3 до неї підійшов невідомий чоловік та вихопив у неї з руки мобільний телефон.

В свою чергу обвинувачений ОСОБА_9 не визнав факт вчинення ним грабежу, але при цьому надав покази про те, що, знаходячись по вул.Каховській біля перехрестя, він помітив як у дівчини, яка згодом виявилась ОСОБА_12 , з руки випав мобільний телефон. Оскільки поруч нікого не було, він підняв телефон, поклав його до кишені та в подальшому продав цей мобільний телефон.

Аналогічні пояснення обвинувачений ОСОБА_9 надавав і під час проведення за його участю слідчого експерименту 19.11.2020 року.

Сукупність зазначених обставин свідчить про те, що заволодіння обвинуваченим ОСОБА_9 мобільним телефоном мало протиправний характер, а відтак в діях обвинуваченого можуть міститися щонайменше ознаки іншого кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ст.185 КК.

Проте суд першої інстанції не надав належної правової оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_9 та протоколу слідчого експерименту за його участю від 19.11.2020 року та не врахував положення ч.3 ст.337 КПК, відповідно до яких суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Разом з тим, у вироку суду в цій частині жодним чином не надано оцінки показам ОСОБА_12 , яка наполягала, що невідомий саме вихопив у неї телефон, відкрито заволодівши ним. Вона не спромоглась його впізнати лише через те, що той був у медичній масці. При цьому ОСОБА_9 визнавав факт заволодіння ним майном ОСОБА_12 одразу після того як він був у її володінні. Суд не прийняв до уваги і зважив на те, що й решту злочинів щодо протиправного заволодіння майном потерпілих у справі ОСОБА_9 вчиняв в тотожний спосіб.

Відтак, на переконання колегії суддів, висновок суду про виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.186 КК (за епізодом від 12.10.2020 року) є передчасним і таким, що зроблений без врахування усіх встановлених обставин кримінального провадження і належної оцінки наданих стороною обвинувачення доказів, що не може бути усунуто під час апеляційного розгляду.

У зв`язку з чим, вирок районного суду в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.186 КК (за епізодом від 12.10.2020 року) не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому в цій частині він підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Під час нового розгляду суду належить ретельно дослідити наявні у справі докази, надати їм належну оцінку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 вимагав звільнити його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про його особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами обвинуваченого виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює. Врахував суд і пом`якшуючі покарання обставини, а також відсутність обставин протилежного змісту.

При цьому суд обґрунтовано зважив і на кількість епізодів злочинної діяльності обвинуваченого та обставини вчинених злочинів. Зокрема обвинуваченим ОСОБА_9 протягом нетривалого проміжку часу вчинено три тяжкі злочини, жертвами яких були жінки.

З урахуванням встановлених у даному кримінальному провадженні обставин, а також з огляду на суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим злочинів, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а відтак і про відсутність підстав для застосування ст.75 КК.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду, в апеляційній скарзі не наведено.

Обставини, на які посилався в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, вже були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК. Проте зазначені обставини не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та не можуть істотно вплинути на вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Доводи обвинуваченого про те, що він не штовхав потерпілу ОСОБА_7 , а відтак і не спричиняв їй тілесні ушкодження, спростовуються показами самої потерпілої, а також висновком експерта №1182 від 14.10.2020 року про наявність у потерпілої ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже обвинувачений раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, частково визнав свою вину, а обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відсутні. Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині визнання обвинуваченого невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (за епізодом від 12.10.2020 року) та виправдання у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, скасувати та призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала в частині залишення вироку суду без змін набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Ухвала в частині скасування вироку та призначення нового розгляду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 17.02.2022 Справа № 335/9864/20