Справа № 175/4208/20
Провадження № 1-кп/175/232/20
Вирок

Іменем України

15 листопада 2021 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

а також потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000879 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянки України, ІПН НОМЕР_1 , з повною загальною середньою освітою, незаміжньої, працюючої старшим продавцем ТОВ «ЦЦЦ-Україна», проживаючої за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.296 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянки України, ІПН НОМЕР_2 , з повною загальною середньою освітою, незаміжньої, офіційно непрацюючої, проживаючої за місцем реєстрації по АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.296 КК України,

встановив:

07 березня 2020 року у вечірній час ОСОБА_6 та ОСОБА_9 прибули до будинку культури по АДРЕСА_3 на свято 8 Березня, де перебувала велика кількість людей, у тому числі раніше їм незнайомі ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 .

Під час відпочинку між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт через те, що остання ненароком наступила на взуття обвинуваченої.

З метою врегулювання конфліктної ситуації ОСОБА_11 вийшла на ґанок будинку культури, де підійшла до ОСОБА_6 , яка перебувала спільно з ОСОБА_12

08 березня 2020 року о 00.15 годині у зазначеному місці ОСОБА_6 , перебуваючи у оточенні відпочиваючих, діючи умисно, протиставляючи себе суспільству і виявляючи зневагу до існуючих у ньому правил і норм поведінки, використовуючи нікчемний привід, штовхнула обома руками ОСОБА_11 , після чого схопила її за волосся та почала наносити удари ногами в область грудної клітини та по нижнім кінцівкам.

Після побиття ОСОБА_11 , обвинувачені зайшли до будинку культури, де до них підійшла ОСОБА_13 , яка наголосила останнім про необхідність поваги до оточуючих і загальноприйнятих правил поведінки, на що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відреагували агресивно з використанням ненормативної лексики, чим порушили спокійний відпочинок відвідувачів будинку культури.

Після виходу на ґанок будинку культури у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганських дій з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, грубо і умисно порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, однак прагнучи, таким чином, самовиразитися у зухвальстві, неповазі до суспільства, тобто показати свою зневагу до існуючих, загальноприйнятих правил і норм поведінки у суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, а саме щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13

08 березня 2020 року о 00.55 годині обвинувачені, діючи умисно, групою осіб, усвідомлюючи, що їх дії призведуть до порушення спокійного відпочинку відвідувачів будинку культури та бажаючи настання наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , дочекалися виходу останньої з приміщення будинку культури на ґанок, після чого ОСОБА_6 зі спини обома руками умисно штовхнула в спину ОСОБА_13 , а ОСОБА_9 підійшла до потерпілої та умисно нанесла правою рукою удар в область голови.

У подальшому ОСОБА_9 і ОСОБА_6 , виражаючись нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_13 , не реагуючи на прохання присутніх осіб і потерпілої припинити хуліганські дії, прагнучи протиставити себе суспільству, показати грубу силу та зневагу до суспільства, схопили її за волосся та повалили на асфальтне покриття, продовжуючи у хаотичному порядку наносити удари руками та ногами по всіх частинах тіла ОСОБА_14 .

Після того, як стороннім особам вдалося припинити хуліганські дії обвинувачених, останні, продовжуючи свій злочинний умисел, протиставляючи себе суспільству та виявляючи зневагу до існуючих у ньому правил і норм поведінки, о 00.59 годині наздогнали ОСОБА_13 біля фонтану, де, діючи в групі осіб, з хуліганських мотивів ОСОБА_6 схопила потерпілу за волосся та правою ногою умисно нанесла удар в область живота, а ОСОБА_9 у хаотичному порядку умисно наносила удари руками та ногами по всіх частинах тіла потерпілої.

Таким чином, у результаті спільних злочинних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, параорбітальної гематоми праворуч, синця на підборідді праворуч, саден і крововиливів голови з обох сторін, саден обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень як таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день); забою грудної клітини праворуч, гематом правої половини грудної клітини та садна по тильній поверхні лівої кисті в проекції п`ясної кістки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину визнала частково і пояснила, що 07.03.2020 року знаходилася у будинку культури у с. Сурсько-Литовське, де вживала алкогольні напої. Потім вона вирішила піти на танцювальний майданчик, де у неї виник словесний конфлікт із ОСОБА_11 , з якою у подальшому на ґанку будинку культури у неї відбулася бійка. Після припинення бійки вона повернулася до будинку культури, де до неї та ОСОБА_7 підійшла ОСОБА_13 і вдарила ОСОБА_15 , чим першою спровокувала бійку. Із помсти вона разом із ОСОБА_12 наносила тілесні ушкодження ОСОБА_13 на ґанку і біля фонтану. Вину визнає у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілій, а не у вчиненні хуліганства, так як не мала наміру порушувати громадський порядок.
Обвинувачена ОСОБА_9 у суді свою вину визнала повністю та пояснила, що 07.03.2020 року відпочивала у будинку культури у с. Сурсько-Литовське, де вживала алкогольні напої. В якийсь момент вона побачила як ОСОБА_6 на танцювальному майданчику розмовляла з ОСОБА_11 , з якою вийшла на подвір`я, де на ґанку будинку культури між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 відбулася бійка. Після цього вони повернулися на танцювальний майданчик, і в цей час до них підійшла ОСОБА_13 , яка почала з`ясовувати хто побив її подругу ОСОБА_11 , а потім схопила її за волосся. У відповідь вона зробила те ж саме. У подальшому разом із ОСОБА_6 вони били ОСОБА_13 на ґанку будинку культури та біля фонтану. Позовні вимоги потерпілої визнає частково.
Провина обвинувачених у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні пояснила, що 07.03.2020 року у вечірній час вона з двоюрідним братом ОСОБА_16 і ОСОБА_11 приїхала на свято 8 Березня до будинку культури по вул. Центральній у с. Сурсько-Литовське. Після телефонної розмови з чоловіком 08.03.2020 року приблизно о 00.10 годині, вона повернулася на танцювальний майданчик, де побачила як раніше незнайомі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 тримають за волосся ОСОБА_11 і наносять останній удари по всіх частинах тіла. У той час, як вона намагалася розборонити бійку, обвинувачені збили окуляри з її обличчя, схопили за волосся та почали бити. Коли конфлікт розборонили, то вона вийшла на ґанок покурити, де хтось одразу штовхнув її зі сходинок у спину. Потім обвинувачені удвох схопили її за волосся та почали бити ногами. На зауваження очевидців дівчата ніяк не реагували та нанесли близько 20 ударів. Через 20 хвилин побиття, конфлікт розборонили та вона пішла до фонтану подзвонити чоловіку, але не встигла цього зробити, оскільки її штовхнули в спину, вибили з рук мобільний телефон і знову обвинувачені почали її бити ногами по всіх частинах тіла. В результаті побиття їй були спричинені тілесні ушкодження, перелічені в обвинувальному акті. Злочином їй завдана матеріальна та моральна шкода, яку просила стягнути лише з ОСОБА_7 у розмірі 5000 грн. і 15000 грн. відповідно, оскільки з ОСОБА_6 спір врегулювала. Згодна з покаранням, запропонованим прокурором.

Показаннями свідка ОСОБА_17 , який у судовому засіданні пояснив, що в ніч з 07 на 08 березня 2020 року із двоюрідною сестрою ОСОБА_13 і ОСОБА_11 у будинку культури по вул. Центральній у с. Сурсько-Литовське святкував 8 Березня. Після опівночі він зайшов до будинку культури та побачив як ОСОБА_6 та ОСОБА_9 б`ють ОСОБА_13 , яка лежала на підлозі. Після припинення конфлікту ОСОБА_13 пішла на ґанок, де ОСОБА_6 зі спини зіштовхнула її зі сходинок. Після цього обвинувачені удвох почали бити ОСОБА_13 руками та ногами. Коли ОСОБА_13 відійшла до фонтану, то її наздогнала ОСОБА_6 , схопила за волосся та продовжила бити. Також до побиття приєдналася ОСОБА_9 з обвинувачених нанесла ОСОБА_13 не менше 10 ударів. Також йому відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 били ОСОБА_11 , але він цього не бачив.

Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні пояснила, що з 07 на 08 березня 2020 року з ОСОБА_13 і ОСОБА_16 у будинку культури у с. Сурсько-Литовське святкувала 8 Березня. Під час танців вона випадково зачепила ОСОБА_6 , яка почала словесно її ображати нецензурною лайкою, хапати за волосся та бити. Після припинення конфлікту вона вийшла на ґанок, де їй зробили підніжку та обвинувачені почали її бити руками та ногами. Оскільки ОСОБА_13 за неї заступилася та намагалася припинити бійку, то обвинувачені у будинку культури почали бити потерпілу та хапати за волосся. Також вона бачила, як на ґанку та біля фонтану обвинувачені вдвох били ОСОБА_13 руками та ногами, а також хапали за волосся.

Показаннями свідка ОСОБА_18 , яка у суді пояснила, що з 07 на 08 березня 2020 року разом з чоловіком знаходилася на концерті з нагоди 8 Березня у будинку культури у с. Сурсько-Литовське. Після опівночі по дорозі додому вона зупинилася біля магазину неподалік будинку культури. У цей час почула крики дівчат, а тому з цікавості вирішила повернутися до будинку культури, де біля фонтану побачила як ОСОБА_6 та ОСОБА_9 б`ють ОСОБА_14 . Після припинення конфлікту ОСОБА_19 плакала та говорила, що у неї вибили з рук телефон. Коли ОСОБА_13 направилася у напрямку воріт до свого чоловіка, який по неї приїхав, то обвинувачені її наздогнали, повалили на землю та продовжили бити. Вона підбігла та схопила ОСОБА_15 , щоб відтягнути, на що остання нанесла їй удар, вирвала волосся та зірвала сумку.

Матеріалами кримінального провадження № 0000879, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 08.07.2020 року, з якого убачається, що ОСОБА_13 просить органи внутрішніх справ вжити заходів до двох невідомих дівчат, які 08.03.2020 року близько 00.30 години спричинили їй тілесні ушкодження на території будинку культури по АДРЕСА_3 (а.к.п.7);

- протоколом огляду від 08.07.2020 року та фото-таблицею до нього, з яких убачається, що місцем вчинення злочину є ділянка місцевості біля будинку культури по АДРЕСА_3 (а.к.п.8-12);

- рапортом старшого ДОП Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_20 без дати, зареєстрованим 08.07.2020 року у ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» (ЖЄО) під № 11820, з якого убачається, що за фактом вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_13 були встановлені ОСОБА_9 і ОСОБА_6 (а.к.п.13);

- протоколами пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 10, 13 і 15 липня, 06 і 09 жовтня 2020 року та довідками до них, із яких убачається, що потерпіла ОСОБА_13 , свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_11 у присутності понятих за зовнішніми ознаками серед інших впізнали ОСОБА_15 і ОСОБА_6 як осіб, які 08.03.2020 року біля будинку культури по вул. Центральній, 6 у с. Сурсько-Литовське спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_13 (а.к.п.21-24,41-45,50-53,115-120,123-128,135-140);

- копіями виписки № 2183 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та іншої документації, з яких убачається, що з 10 до 13 березня 2020 року ОСОБА_13 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Закрита черепно-мозкова травма, забій м`яких тканин голови, струс головного мозку, закрита травма грудної клітини, забій грудної клітки» (а.к.п.25-26,29-30);

- відеозаписами з камер відеоспостереження та протоколом демонстрації відеозапису від 17.11.2020 року, із яких убачається, що на цифровому носії інформації знаходяться файли з відеозаписами, на яких зафіксовані обставини конфлікту, що відбувся 08.03.2020 року між обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_13 , під час якого останній спричинено тілесні ушкодження. У судовому засіданні вказані відеозаписи переглянуті за участю учасників судового провадження (а.к.п.56,153-157);

- висновком експерта № 2235е від 14.08.2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, параорбітальної гематоми праворуч, синця на підборідді праворуч, саден і крововиливів голови з обох сторін, саден обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень як таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день); забою грудної клітини праворуч, гематом правої половини грудної клітини та садна по тильній поверхні лівої кисті в проекції п`ясної кістки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Можливо вказати, що виявлені тілесні ушкодження отримані від не менш як п`яти механічних дій тупого твердого предмету (предметів), частина яких можливо при ударі об такий (такі), частина - можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, не є характерними для спричинення при одномоментному падінні з висоти власного зросту. Локалізація та характер цих ушкоджень не суперечать механізму їх спричинення, на який вказує потерпіла в ході проведення слідчого експерименту за її участі (а.к.п.102-104);

- протоколами проведення слідчих експериментів від 15 липня та 12 листопада 2020 року з відеозаписами цих слідчих дій, відповідно до яких потерпіла, свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_21 у присутності спеціаліста СМЕ розповіли та на статисті показали, при яких обставинах ОСОБА_13 були заподіяні тілесні ушкодження (а.к.п.105-108,141-145,147-151);

- речовим доказом, а саме диском із відеозаписом подій 08.03.2020 року (а.к.п.56).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинувачених. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.65 рішення у справі «Коробов проти України» зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Суд, дотримуючись принципів змагальності сторін і свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані сторонами докази, які є достовірними, допустимими й достатніми, дійшов висновку про повну доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчинені злочину за обставин, викладених у обвинувальному акті від 23.11.2020 року, і їх умисні дії кваліфікує за ч.2 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.
Доводи ОСОБА_6 про свою невинуватість у вчиненні хуліганства, суд вважає як такі, що направлені на пом`якшення покарання, оскільки ці доводи повністю спростовуються сукупністю покладених в основу вироку доказів, зокрема послідовними показаннями потерпілої та свідків, які суд визнає об`єктивними, не маючими на меті обмовити обвинувачених, дії яких були цілеспрямованими, направленими на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 13-28 кс19 щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст.296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного, дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст.296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю…, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Такі ж позиції викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство».

Зокрема, у пункті 5 цієї Постанови зазначено, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Під час судового провадження ОСОБА_6 заперечувала факт грубого порушення громадського порядку і зазначала, що лише спричинила легкі тілесні ушкодження потерплій ОСОБА_13 , з якою виник конфлікт.

Із встановлених судом фактичних обставин справи дії обвинувачених були направлені не лише на помсту потерпілій, у них був умисел і ними вчинено дії, які характеризують об`єктивну сторону хуліганства, оскільки наслідком їх дій став також зрив масового заходу з нагоди свята 8 Березня.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про повну доведеність «поза розумним сумнівом» вини обох обвинувачених у вчиненні хуліганства і необхідність призначення їм покарання, передбаченого законом, і не вбачає підстав для перекваліфікації кримінального правопорушення на ст.125 КК України чи для винесення виправдувального вироку, на чому наголошували у судових дебатах обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_4 .

Під час судового провадження свідок ОСОБА_22 вказувала про те, що коли ОСОБА_13 направилася у напрямку воріт до свого чоловіка, то обвинувачені її наздогнали, повали на землю та продовжили бити. Щоб припинити дії обвинувачених вона схопила ОСОБА_15 , на що остання нанесла їй удар, вирвала волосся та зірвала сумку. Ці показання ОСОБА_25 у суді підтвердила й потерпіла ОСОБА_14 .

Суд залишає поза увагою зазначені показання виходячи з наступного.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні (ст.ст.91, 92 КПК України).

У рішенні по справі «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року ЄСПЛ вказав, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Згідно з ч.2 ст.6 Конвенції, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний

зі злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

За приписом ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення…

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч.3 ст.337 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч.4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

З урахуванням наведеного та обставин, що зазначені у обвинувальному акті, згідно з яким ОСОБА_9 не обвинувачується у вчиненні хуліганства, пов`язаного з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, тобто у вчиненні більш тяжкого злочину, про що вказала свідок ОСОБА_22 і підтвердила потерпіла, а також приймаючи до уваги, що під час судового розгляду прокурор не змінив обвинувачення та не висунув додаткове обвинувачення в цій частині, суд, у відповідності з ч.3 ст.337 КПК України, не може вийти за межі обвинувального акта, оскільки це погіршить становище обвинуваченої.

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, обставини справи та особу кожної з обвинувачених:

- ОСОБА_6 , - раніше не судима та не притягалася до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштована, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;

- ОСОБА_9 , - один раз притягалася до кримінальної відповідальності, але судимості не має, за місцем проживання характеризується позитивно, зі слів - фактично працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обох обвинувачених, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а відносно ОСОБА_6 також і добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій.

Верховний Суд у своїй постанові від 22.03.2018 року по справі № 759/7784/15-к (провадження № 51-2607 км18) роз`яснив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

У суді ОСОБА_6 фактично не визнала свою вину по пред`явленому обвинуваченню, заперечуючи вчинення хуліганства.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_9 хоча б намагалася відшкодувати завдані збитки потерпілій.

У зв`язку з викладеним, суд не вбачає щирого каяття обох обвинувачених, а тому не враховує цю обставину, як пом`якшуючу покарання, про що зазначено в обвинувальному акті.

Обставин, що обтяжують їх покарання, суд не вбачає.
Під час судового провадження обвинувачені заявляли, що у день події в будинку культури вживали алкогольні напої та були напідпитку. Разом з тим, фабула обвинувального акта не містить посилання на вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи обмеження, встановлені ч.3 ст.337 КПК України, суд не може самостійно встановити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст.91 КПК України), оскільки це виходить за межі висунутого обвинувачення та погіршує становище обвинувачених, а тому не вправі визнати обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 «вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння» у відповідності до п.13 ч.1 ст.67 КК України.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, обставин справи і даних про особи ОСОБА_6 та ОСОБА_26 , їх ставлення до наслідків вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, а також думки прокурора та потерпілої щодо покарання, не пов`язаного з реальним відбуттям в умовах ізоляції від суспільства, суд вважає можливим призначити обом обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.296 КК України з випробуванням, із застосуванням ст.75 КК України, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як ними, так і іншими особами.

Під час досудового слідства та судового провадження запобіжний захід до обвинувачених не застосовувався.

До початку судового розгляду потерпіла ОСОБА_13 заявила цивільний позов про солідарне стягнення з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завданих кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди у розмірах 10773,90 грн. і 50000 грн. відповідно.

Ухвалою суду від 02.04.2021 року провадження за цивільним позов потерпілої ОСОБА_13 в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди закрито.

У судовому засіданні 03.06.2021 року потерпіла ОСОБА_13 просила стягнути на її користь з ОСОБА_7 5000 грн. матеріальної та 15000 грн. моральної шкоди.

Обвинувачена ОСОБА_9 не скористалася своїм правом і відзив на позов не надала.

Дослідивши надані потерпілою докази на обґрунтування позову у частині відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає його підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1177 ЦК України майнова шкода, завдана кримінальним правопорушенням, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

ОСОБА_13 у позові вказує, що їй завдано матеріальну шкоду, яка складається з витрат на лікування, з вартості пошкодженого одягу і прикрас, захисного скла мобільного телефону, нових окулярів і проведення судово-медичної експертизи.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно копії виписки № 2183 із медичної карти стаціонарного хворого та копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_13 перебувала: з 10 до 13 березня 2020 року на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Закрита черепно-мозкова травма, забій м`яких тканин голови, струс головного мозку, закрита травма грудної клітини, забій грудної клітки»; з 14 по 25 березня 2020 року на амбулаторному лікуванні з тим же діагнозом. За період стаціонарного та амбулаторного лікування їй рекомендовано прийом лікарських препаратів, а саме: L-лізин-есцинат, саргін, дексалгін,

юнорм, індопамід, фенібут, гліцин і кейвер (а.к.п.25-26,29-35).

Враховуючи вищевикладене та інформацію, що міститься в копіях касових чеків і медичних документах, суд вважає, що цивільний позов ОСОБА_13 у цій частині підлягає частковому задоволенню на суму 2084,90 грн., яка складається з витрат на придбання ліків і медичних засобів у розмірі 1682 грн. і витрат на проведення судово-медичного обстеження в розмірі 402,90 грн. (399,90 + 3).

Належних і допустимих доказів того, що діяння, вчинене ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , призвело до пошкодження персня та сережок, а також одягу та взуття, потерпілою суду не надано та в матеріалах кримінального провадження такі дані не містяться, а тому підстави для стягнення грошової компенсації їх вартості в загальному розмірі 4749 грн. та віднесення цих витрат до майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушення, відсутні.

Крім того, відсутні підстави для відшкодування витрат на придбання нових окулярів вартістю 1019 грн., оскільки факт пошкодження обвинуваченими приналежних ОСОБА_13 окулярів слідством не встановлений, а позов у цій частині обґрунтовується лише показаннями самої потерпілої та свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_11 , які являються родичем і подругою потерпілої, а тому можуть свідчити на її користь. Будь-яких інших доказів, які б об`єктивно підтверджували вказаний факт, ОСОБА_13 суду не надала.

Переглядом відеозаписів із камер відеоспостереження судом установлено, що під час побиття ОСОБА_13 біля фонтану, внаслідок умисних дій обвинувачених із рук потерпілої випав мобільний телефон і цілком ймовірно, що при падінні могло розбитися захисне скло мобільного телефону, однак потерпілою не надано належних і допустимих доказів того, що захисне скло коштує 600 грн., а тому підстави для стягнення вказаної суми також відсутні.

Крім того, ОСОБА_13 долучено копію квитанції № 001877 без дати «Благодійний фонд «МАК» про внесення нею грошового внеску у сумі 200 грн., що не відноситься до майнових витрат, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

Вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн. підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Як роз`яснив Верховний суд у своїй Постанові від 20.02.2018 року по справі № 303/4076/15-к, згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, Верховний суд у своїй Постанові від 25.08.2020 року по справі № 372/3192/18 підкреслив, що сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Виходячи із зазначених положень закону та обставин справи, характеру, глибини та тривалості душевних, емоційних, фізичних і моральних страждань, які перенесла потерпіла у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями від незаконних умисних дій ОСОБА_7 , степеня її участі у спричиненні ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлена сума у розмірі 15000 грн. є співрозмірною та компенсує завдану моральну шкоду.

Витрати на залучення експертів для проведення експертиз стороною обвинувачення не заявлялися.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно з вимогами ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.296 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання за умови, що протягом двох років іспитового строку вона не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.296 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за умови, що протягом двох років іспитового строку вона не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь потерпілої ОСОБА_8 (ІПН невідомий) 2084 (дві тисячі вісімдесят чотири) гривні 90 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих кримінальним правопорушенням.
У задоволенні позову ОСОБА_8 у іншій частині відмовити.
Оптичні диски з відеозаписами з камер відеоспостереження за 08.03.2020 року і слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_17 від 12.11.2020 року зберігати у опечатаних конвертах при матеріалах кримінального провадження № 0000879.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченим і прокурору.
На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1