ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 753/12227/20
провадження № 51-3733км21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002542, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суд) про скасування вказаного судового рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначив про те, що суд апеляційної інстанції не повною мірою встановив дані про особу засудженого, що потягло призначення ОСОБА_7 покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість.
Вважає, що суд апеляційної інстанції свій висновок про неправильність застосування судом першої інстанції положення ст. 75 КК України щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і неможливість його виправлення без реального відбування покарання обґрунтував лише тим, що вказаний злочин відноситься до категорії тяжких, вчинений з метою заволодіння майном та пов`язаний із погрозою застосування до потерпілої насильства, небезпечного для життя і здоров`я.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував поведінки ОСОБА_7 , зокрема того, що він відверто визнав свою провину у вчиненому злочині, висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, вибачився перед потерпілою, що стало підставою для того, щоб у судовому засіданні прокурор за власною ініціативою звернувся до суду з клопотанням про зміну застосованого до засудженого запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Також зазначає, що після звільнення з-під варти засуджений добросовісно з`являвся на всі судові засідання та виконував усі процесуальні обов`язки, тому його виправлення можливе без реального відбування покарання.
Вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував і того, що відповідно до висновку судової психіатричної експертизи ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення повною мірою не усвідомлював значення своїх дій та на даний час за своїм психічним станом також повною мірою не усвідомлює значення своїх дій і повною мірою не може керувати ними.
Зазначає, що дані щодо психічного стану засудженого свідчать про те, що реальне відбування покарання у виді позбавлення волі є надмірно суворим для останнього.
Також стверджує, що апеляційний суд хоча і правильно встановив, що злочин відноситься до категорії тяжких і був пов`язаний із погрозою застосування до потерпілої насильства, однак не врахував, що фактично таке насильство не було застосовано і не могло бути застосовано ОСОБА_7 , оскільки автомат, яким він погрожував, не був споряджений набоями.
Крім того, зазначає, що матеріальну шкоду, завдану потерпілій, відшкодовано активними діями самого засудженого, який видав кошти, добровільно вказавши місце, в якому він їх сховав, а потерпіла не має майнових претензій до нього.

Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.
Вироком Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 у частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням, скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_7 за ч.1 ст.187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 06 травня 2020 року по 24 вересня 2020 року. У решті вирок суду залишено без зміни.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 05 травня 2020 року о 23:50, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, проник до приміщення магазину «Продукти», що на вул. Садовій, 135 у м. Києві. Під погрозою застосування предмета, схожого на автомат, засуджений наказав потерпілій ОСОБА_8 дістати грошові кошти з каси та передати йому. Розцінюючи погрози засудженого як реальну загрозу для її життя, потерпіла дістала з каси грошові кошти в сумі 2550 грн та передала ОСОБА_7 .
Заволодівши грошовими коштами на загальну суму 2550 грн, засуджений з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Захисник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглянути касаційну скаргу без його участі.

Мотиви Суду
Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі -КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Положенням ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч 1 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.75 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його молодий вік, психічний стан, перебуваючи у якому, він, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 78 від 14 липня 2020 року, не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на період вчинення кримінального правопорушення, однак застосування примусових заходів медичного характеру не потребував.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд відповідно до вимог ст.66 КК України визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, які відображені в обвинувальному акті та підтверджені судом. Додатковими обставинами суд зазначив молодий вік засудженого та те, що злочин він вчинив внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, вказав, що з огляду на дані про особу засудженого, характер вчиненого ним злочину, місцевий суд правильно призначив основне покарання відповідно до вимог статей 65 - 67 КК України, що передбачено санкцією ч.1 ст.187 КК України у мінімальному розмірі, яке буде достатнім для забезпечення виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Разом з тим апеляційний суд визнав необґрунтованим рішення суду першої інстанції про призначення засудженому покарання із застосуванням ст.75 КК України та дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання не відповідає вимогам закону та суперечить приписам ст. 50 КК України.
Так, відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд, стверджуючи про неправильне застосування місцевим судом вказаної норми, правильно зазначив, що суд першої інстанціїне врахував обставин, за яких був вчинений злочин, що відноситься до категорії тяжких, вчинений з метою заволодіння чужим майном, пов`язаний з погрозою застосування до потерпілої насильства, небезпечного для життя та здоров`я, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції неправильно вказав, що злочин пов`язаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, адже насильство до потерпілої не було застосовано і не могло бути застосовано ОСОБА_7 , оскільки автомат, яким він погрожував, не був споряджений набоями, не відповідають вимогам закону.
Так, розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Погроза при розбої має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, то ця погроза буде негайно реалізована, а в потерпілого дійсно таке враження склалося.
Таким чином, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст. 187 КК України не має значення, чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.
Що стосується доводів захисника про те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновку судової психіатричної експертизи, відповідно до якого ОСОБА_7 не тільки під час вчинення кримінального правопорушення повною мірою не усвідомлював значення своїх дій, але й на даний час за своїм психічним станом також повною мірою не усвідомлює значення своїх дій та повною мірою не може керувати ними, тому реальне відбування покарання у виді позбавлення волі є надмірно суворим для нього, то вони є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у висновку судово-психіатричного експерта №78 від 14 липня 2020 року зазначено, що ОСОБА_7 на період вчинення кримінального правопорушення за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, але не повною мірою. На час проведення експертизи ОСОБА_7 на психічний розлад не страждав, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, але не повною мірою. Крім того, як зазначено у висновку експерта, ОСОБА_7 за своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. Суд апеляційної інстанції при призначенні покарання засудженому врахував зазначений висновок експерта, однак не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_7 від його відбування, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК України.
На думку Суду, з урахуванням вищевказаних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК України покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог касаційної скарги захисника.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3