№ 336/5636/17
пр. 1-кп/336/28/2022
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001080 від 20.03.2017, відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

20.03.2017, приблизно о 02 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході сварки, яка розпочалася на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в область нижньої щелепи зліва, тим самим спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, а саме: закритий багатоосколковий косий перелом нижньої щелепи між 31 і 41 зубами, без зміщення кісних уламків, набряк м`яких тканин правої щоки, які в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день; струс головного мозку, забої та садна на обличчі, які у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Під час судового розгляду ОСОБА_5 визнав себе винуватим у повному обсязі у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та пояснив що дійсно 20.03.2017 біля під`їзду свого будинку у нього сталася сварка з потерпілим, під час якої він, після штовханини з ОСОБА_6 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в область щелепи, від чого потерпілий впав, а ОСОБА_5 пішов геть. У скоєному щиро розкаявся.

Будучи допитаним в якості потерпілого, ОСОБА_6 підтвердив фактичні обставини справи, пояснив, що дійсно 20.03.2017 у нього з обвинуваченим виник конфлік з приводу запозичених грошей, під час чого ОСОБА_5 ударив його кулаком руки в щелепу, а наступного дня потерпілого було госпіталізовано.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованому йому злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор, обвинувачений, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 , потерпілий та його представник ОСОБА_7 , не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував, саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та потерпілого, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість останнього у вчинені інкримінованому йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого надані в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене обвинувачення ОСОБА_5 та кваліфікує дії останнього за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином за ч.1 ст.122 КК України. Вину у його вчиненні ОСОБА_5 визнав повністю, розкаявся, суд також приймає до уваги вік обвинуваченого. Відповідно до інших даних, що характеризують особу ОСОБА_5 , має постійне місце проживання, не одружений, раніше не судимий.

За станом здоров`я відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_5 , активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання.

Беручи до уваги викладене, враховуючи всі пом`якшувальні та відсутність обставин, що обтяжують покарання, приймаючи до уваги положення ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєний злочин призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення ним нових злочинів, суд вважає, що з метою виправлення обвинуваченого попередження з його боку вчинення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання, та враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, слід призначити основне покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, даним про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" № 12 від 23 грудня 2005 року, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Таким чином, приймаючи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення вперше, та не становить високої небезпеки для суспільства, думку потерпілого, який не наполягає на призначенні покарання з реальним відбуттям, суд вважає, що обвинуваченого доцільно звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину.

При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, суд виходить з наступного.

Право особи, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, визначено ст.128 КПК України.

Як слідує зі змісту ч.3 ст. 374 КПК України, суд в мотивувальній частині ухваленого вироку повинен навести докази на підтвердження доведеності обставин, визначених в ст.91 КПК України, мотиви їх оцінки й зазначити підстави для задоволення цивільного позову.

Так, за матеріалами кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_6 до початку судового розгляду по суті справи подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн., матеріальної шкоди шкоду у розмірі 1968,30 грн. та втраченого заробітку в розмірі 4093,36 грн.

Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_6 обґрунтував з посиланням на те, що оскільки, в результаті неправомірних та винних дій обвинуваченого ОСОБА_6 було заподіяно фізичної шкоди у вигляді струсу головного мозку, багатоосколкового косого перелому нижньої щелепи між 31 і 41 зубами, для поновлення свого особистого права на життя та здоров`я, останній поніс витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів та матеріалів медичного призначення для лікування здоров`я у розмірі 1968,30 грн.

Крім того, з 06.03.2017 потерпілий працює в ПАТ «Запорізький абразивний комбінат» в якості дробильщика цеха №2. З 20.03.2017 останній перебував на лікарняному у зв`язку з отриманням травми. Оплата по тимчасовій непрацездатності обчислювалась із розрахунку 50 % мінімальної заробітної платити, яка становила у березні-квітні 2017 3200,00 грн., потерпілий отримав по лікарняному лише 1600,00 грн. Середня заробітна плата дробильщика за березень-квітень 2017 ПАТ «ЗАК» складала 5693,36 грн. Таким чином у зв`язку з непрацездатністю потерпілий недоотримав заробітну плату в розмірі 4093,36 грн. (5693,36-1600).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 обґрунтував з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілий зазнав негативні зміни у своєму житті, а саме не міг вільно приймати їжу, пити воду, спати, розмовляти, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційний, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я. Потерпілий був вимушений проходити стаціонарне лікування, терпіти болісне лікування, отримувати неприємне медикаментозне лікування. Впродовж всього періоду лікування почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування, а тому завдану моральну шкоду оцінив у 15 000,00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 цивільний позов визнав частково та пояснив, що він не оспорює та визнає позов в частині розміру матеріальної шкоди та розміру недоотриманої заробітної плати, однак просив в частині стягнення моральної шкоди позов залишити без задоволення, не визнавши такі позовні вимоги.

Заслухавши цивільного позивача та позицію обвинуваченого з приводу заявленого позову, оцінивши у сукупності всі надані на обґрунтування цивільного позову докази, суд вважає його таким, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.22,23,1167,1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відносно членів його сім`ї або близьких родичів.

Крім цього, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Враховуючи характер кримінального правопорушення, фактичні обставини здійснення кримінального правопорушення, ступінь вини обвинуваченого, глибини фізичних та душевних страждань, які перенесені потерпілим, внаслідок вчиненого злочину потерпілий переніс фізичний біль, порушились його нормальні життєві зв`язки, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, на підставі положень вказаних нормативно-правових актів, суд вважає, що внаслідок кримінального правопорушення потерпілому заподіяно моральну шкоду на суму 7000,00 грн., саме цей розмір суд вважає таким, що відповідає ступеню моральних страждань потерпілого, що відповідають, як ступеню тяжкості спричинених йому тілесних ушкоджень внаслідок кримінального правопорушення.

Щодо стягнення відшкодування матеріальної шкоди суд виходить з наступного.

Надані квитанції потерпілим, підтверджують реальні збитки, понесені останнім на лікування в результаті неправомірних дій по відношенню до нього обвинуваченим, а саме придбання ліків та лікування на суму 1968,30 грн.

Крім того, суд враховує, що потерпілий на час скоєння по відношенню до нього кримінального правопорушення був офіційно працевлаштований у ПАТ «Запорізький абразивний комбінат» на посаді дробильника, цеху №2, та те що з 20.03.2017 перебував на лікарняному у зв`язку з отриманням травми. Оплата по тимчасовій непрацездатності обчислюється із розрахунку 50% мінімальної заробітної платити, яка становила у березні-квітні 2017 3200,00 грн., потерпілий отримав по лікарняному листі 1600,00 грн.

Відповідно до довідки, що видана ПАТ «Запорізький абразивний комбінат» 27.10.2017, середня заробітна плата дробильщика за березень-квітень 2017 на ПАТ «ЗАК» складала 5693,36 грн., таким чином у зв`язку з непрацездатністю потерпілий недоотримав заробітну плату в розмірі 4093,36 грн. (5693,36-1600), яка підлягає стягненню з обвинуваченого.

Таким чином, доказами, які містяться у матеріалах справи, доведено, що потерпілому ОСОБА_6 спричинена матеріальна шкода на суму 1968,30 грн. та 4093,36 грн.

Витрати, пов`язані із залученням експертів в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжній захід відносно ОСОБА_5 на досудовому слідстві не обирався. Під час судового провадження клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому від сторони обвинувачення не надходило. Підстав для обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу до набрання вироку законної сили суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.100,366-368,371,373-374,376,395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк в 1 (один) рік.

Згідно вимог ст.76 КК України, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) моральну шкоду, завдану злочином в сумі 7 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) матеріальну шкоду, завдану злочином у загальній сумі 6061,66 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1