Справа №582/864/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/123/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

01 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 582/864/19 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 23 квітня 2020 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Закарпатської області, Мукачівського району, м. Мукачево та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та призначити йому за ч. 1 ст. 185 КК покарання у виді громадських робіт строком на 80 год; за ч. 2 ст. 185 КК із застосування ст. 69 КК покарання у виді громадських робіт на строк 240 год. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді громадських робіт на строк 240 год. Вважає, що суд не врахував його щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткового відшкодування завданого матеріального збитку. Він не змінював свою позицію у справі, грошові кошти видав працівникам поліції добровільно, а офіційно влаштуватись на роботу він не може відсутність документів.

Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 23.04.2020 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, та йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 185 КК у виді арешту строком 1 місяць; за ч. 2 ст. 185 КК у виді арешту строком 4 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді арешту на строк 4 місяці. Стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальну шкоду 10988 грн та моральну шкоду 2000 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_10 08.06.2019 в обідній час з кухні в будинку АДРЕСА_2 таємно викрав грошові кошти в сумі 4000 грн, що належали ОСОБА_11 10.06.2019 в обідній час ОСОБА_10 з кухні будинку АДРЕСА_2 повторно таємно викрав грошові кошти в сумі 3000 грн, що належали ОСОБА_11 13.06.2019 в обідній час ОСОБА_10 з кухні будинку АДРЕСА_2 повторно таємно викрав грошові кошти в сумі 4000 грн, що належали ОСОБА_11 17.06.2019 у вечірній час ОСОБА_10 з кухні будинку АДРЕСА_2 повторно таємно викрав грошові кошти в сумі 3200 грн, що належали ОСОБА_11 .

Всього протиправними діями ОСОБА_10 спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 14200 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив змінити вирок суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про застосування положень ст. 69 КК і пом`якшення призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді арешту у межах санкцій ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, яке є майже мінімальним і на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, кількості і тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, розміру матеріальних збитків. При цьому визначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК або ж пом`якшення вже призначеного покарання, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність у справі пом`якшуючих покарання обставин, які не були враховані судом першої інстанції, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків кримінального правопорушення для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням матеріальні і моральні збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення необхідно розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування у встановленні істини у справі, з`ясувати ті фактичні обставини, які мають істотне значення для розкриття кримінального правопорушення. Така поведінка може полягати у повідомленні про всі відомі епізоди й обставини злочинного діяння, а приховування від компетентних органів окремих, відомих винному, обставин кримінального правопорушення, виключає наявність такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди здійснюється з власної ініціативи до винесення обвинувального вироку суду; збитки є шкодою майнового характеру, вираженою в грошовій формі.

У кримінальному провадженні відсутні будь-які докази того, що обвинувачений ОСОБА_10 з власної ініціативи свідомо вчинив сукупність дій, направлених на відновлення правового (матеріального, морального) стану потерпілої до стану, що існував перед викраденням у останньої коштів, намагався якимось чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання чи полегшив душевний біль. При цьому колегія суддів ураховує, що потерпіла є особою похилого віку, в силу стану свого здоров`я здатна пересуватися лише за допомогою сторонніх предметів (стільця), викрадені гроші відкладала зі своєї пенсії на лікування.

Невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). Ступінь тяжкості правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого (ст. 414 КПК) розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, захисника чи обвинуваченого), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК,

постановила:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 23 квітня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4