КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор», апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 04 лютого 2022 року включно, без визначення розміру застави.

Таке рішення суд, врахувавши те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що спричинило смерть потерпілої, вчиненого способом, що має характер особливого мучення, з метою залякування потерпілої, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, який має підвищену суспільну небезпеку та за який передбачено

покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а також

особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, та те, що за станом здоров`я він може утримуватись під вартою, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме - існуваннямризику втечі обвинуваченого та переховування його від суду, і такий ризик підсилюється тим, що під час досудового розслідування обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з ______________________________________________________________
Справа №11-кп/824/469/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1
невиконанням ним процесуальних обов`язків в ході досудового розслідування, а саме порушенням обвинуваченим під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених на нього обов`язків та виникненням нових ризиків, у зв`язку з чим ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2020 року йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою, а також - ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, що, в тому числі, стало підставою для обрання, зміни та продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та у судовому засіданні, оскільки на даний час усі свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитані, а безпосередньо допитані судом свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили отримання погроз їхньому життю та здоров`ю, а також їхніх рідних, за надання викривальних показів щодо обвинуваченого, та, у зв`язку з цим ризиків перешкоджання суду іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, що пов`язано в тому числі і з тими фактичними обставинами кримінального провадження, які встановив під час досудового розслідування прокурор, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить його належної процесуальної поведінки та виконання процесуальних рішень суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважаючи ухвалу суду незаконною через її винесення з порушенням норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, відмовити, та звільнити ОСОБА_7 з під варти в залі суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обов`язковою передумовою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у тому, що особа вчинила кримінальне правопорушення, проте в ухвалі не міститься виклад будь-яких обставин, які б могли підтвердити наявність обґрунтованої підозри.

Також суд зазначає, що, відповідно до переліку доказів, є імовірність того, що ОСОБА_7 вчинив певний злочин, та, те що оцінку доказам буде надавати на відповідній стадії судового розгляду, тобто суд навіть не зазначив, підозру в якому злочині він вважає обґрунтованою, а із ухвали суду взагалі неможливо встановити, які саме докази суд вважав такими, що підтверджують обґрунтованість підозри. Неможливо зазначене встановити і із тексту клопотання прокурора, оскільки воно посилань на такі докази не містить.
Крім того, долучені до клопотання прокурора всі матеріали і навіть поверховий їх огляд свідчить, що жодне із них, навіть за умови їх прочитання у світлі найбільш сприятливому для сторони обвинувачення, не містять будь-яких відомостей про причетність ОСОБА_7 до вчинення будь-якого злочину. При цьому, серед поданих прокурором матеріалів ОСОБА_7 згадується виключно у показаннях ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та Торбіна, але кожен із них прямо зазначає, що він, особисто, жодними відомостями про причетність ОСОБА_7 не володіє і вони лише чули від ОСОБА_16 інформацію про « ОСОБА_17 » та припускають, що таким « ОСОБА_17 » є ОСОБА_7 . Всі інші докази жодним чином не стосуються ОСОБА_7 .
Разом з тим, незалежно від цих обставин, протоколи допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_18 та слідчі експерименти в тій частині, в якій свідки просто повторюють свої показання, є прямо недопустимими доказами, які суд не має права покласти в основу ухвали, оскільки показання вказаних свідків про те, що « ОСОБА_17 » є причетним до злочину, є показаннями з чужих слів, а, відповідно до частини шостої статті 97 КПК України, не можуть бути визнані допустимими доказами показання з чужих слів, якщо факт чи обставина, на підтвердження яких вони подані, не підтверджені доказами, які не є показаннями з чужих слів.
Зазначає й те, що позиція суду про те, що суд не має права оцінювати докази прокурора та перевіряти обґрунтованість підозри є хибною та не ґрунтується на статті 177 КПК України, тому відсутність обґрунтованості підозри виключає застосування будь-якого запобіжного заходу.
Що стосується посилання суду першої інстанції в ухвалі на те, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може ухилятися від суду, оскільки під час досудового розслідування обрання обом обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з невиконанням ними процесуальних обов`язків в ході досудового розслідування, то ухвала Печерського районного суду міста Києва від 19.06.2020 року не міститьбудь-якої згадки про порушення ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.
Тобто, зміна запобіжного заходу із застави на тримання під вартою була викликана виключно появою нових ризиків, а не порушенням ОСОБА_7 будь-яких покладених на нього обов`язків, особливо із урахуванням того, що в останнє обов`язки на нього покладались строком до 03.08.2019 року та після цього жодного разу не продовжувалися, оскільки сторона обвинувачення просто не подавала відповідного клопотання.
Тому посилання суду на те, що ризик ухилення ОСОБА_7 від суду обґрунтований тим, що ним порушувалися обов`язки не ґрунтується на матеріалах клопотання, а будь-яких самостійних висновків щодо порушення ОСОБА_7 будь-яких обов`язків в ухвалі не зазначено, що свідчить про необґрунтованість даного ризику.
Також відсутність зазначеного ризику підтверджується тим, що у період з 15.02.2019 по 19.06.2020 року ОСОБА_7 перебував під дією запобіжного заходу у вигляді застави. При цьому підозрюваним він був у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, та, перебуваючи під заставою, ОСОБА_7 18 разів перетинав кордон, в тому числі відвідуючи країни, з якими Україна не має договору про екстрадицію, і, маючи всі можливості не повертатися до України, він кожного разу повертався.
Крім того, прокурор у самому клопотання стверджував, що ОСОБА_7 не прибув за викликом до суду 12.06.2020 року, проте він не навів будь-яких доказів того, що ОСОБА_7 викликали на судове засідання 12.06.2020 року, та сам додав до свого клопотання докази того, що у період з 12.06.2020 року по 15.06.2020 року ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні, що, відповідно до пункту 5 частини першої статті 138 КПК України, є підставою для неявки до суду.
При цьому, інсинуації прокурора про те, що ОСОБА_7 імітував хворобу, спростовуються тим, що кримінальне провадження щодо підробки довідки про хворобу вже понад рік закрите за відсутністю події злочину.
За таких обставин ризик переховування від суду нічим не доведений, жодних доказів того, що ОСОБА_7 бажає ухилитися від суду немає, а вся його процесуальна поведінка свідчить про протилежне.
Крім того, вирішуючи питання про те, що ОСОБА_7 може ухилятися від слідства та суду, суддя навмисно підміняє поняття «переховування» та «ухилення» від слідства та суду, так як вказує на те, що вважає, що «оскільки Мангер не з`явився у судове засідання 12.06.2020 року, існує ризик переховування від суду». Разом з тим, пункт 1 частини першої статті 177 КПК України передбачає, що підставою для застосування запобіжного заходу є саме ризик переховування, а не ухилення. Лише переховування від слідства та суду є підставою для затримання.
До того ж, прокурору було достеменно відомо про місцезнаходження ОСОБА_7 , про що він сам надає докази, тобто прокурор сам доводить суду, що ОСОБА_7 не переховувався від суду, а стверджував лише про ухилення від суду, тому підміна судом першої інстанції цих двох понять є грубим порушенням норм процесуального права.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що існує ризик погроз з боку ОСОБА_7 свідкам ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , то вони прямо суперечать обставинам справи, оскільки всі троє свідків, яким, нібито, погрожували, вже дали показання у судовому засіданні та зазначили, що вони не відчувають загрози з боку ОСОБА_20 , а тому не зрозуміло, які ще існують ризики. Єдиним свідком обвинувачення, який має дати показання щодо ОСОБА_20 є ОСОБА_18 , але він перебуває у виправній колонії, тому не зрозуміло, як саме має впливати на нього ОСОБА_20 , перебуваючи на волі.
Крім того, прокурор своїми ж власними процесуальними рішеннями та заявами прямо визнав, що слідство не вважає, що ОСОБА_20 чи ОСОБА_21 є особами, які погрожували свідкам, тобто прокурор прямо визнає, що у нього не достатньо доказів для пред`явлення ОСОБА_7 підозри у погрозах ОСОБА_13 та Бразі, проте суд визнає, що існуючих доказів достатньо для утримання ОСОБА_7 під вартою.
Також стороною захисту суду було надано висновок експерта, який зробив висновок про те, що показання ОСОБА_11 , у тому числі стосовно погроз йому, є завченим текстом, а не є вільними показаннями, проте суд зазначений висновок відхилив без будь-якого належного обґрунтування та повністю відмовився надавати висновки цій експертизі. Тобто, суд надав перевагу стороні обвинувачення всупереч принципу рівності сторін, визнав показання ОСОБА_11 про те, що йому погрожували - достовірними, але експертизу показань ОСОБА_11 , відповідно до якої - він замість показань читав завчений текст, відхилив.
Окрім цього, сторона захисту надала суду значну кількість матеріалів, які характеризують ОСОБА_7 , та, серед іншого, було долучено ордени та медалі, у тому числі від військової розвідки, а також Української православної церкви, а також інформацію про допомогу ОСОБА_7 військовим, однак судом зазначені документи взагалі враховані не були та в ухвалі не зазначено, чому суд відхилив їх і не врахував при аналізі, як це передбачено статтею 178 КПК.
Також зазначає, що зі змісту ухвали жодним чином не можливо з`ясувати, чому ризики, що перелічені судом, не можуть бути усунені домашнім арештом, заставою або особистим зобов`язанням. Так само не послався суд і на будь-які конкретні докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 не може бути визначено заставу, особливо з урахуванням того, що раніше такий запобіжний захід успішно усував всі ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Вказує й на те, що однією із найважливіших гарантій дотримання права на свободу є те, що суди зобов`язані розглянути справу обвинуваченого у вчиненні злочину у розумний строк або звільнити таку особу. Фактично сторона обвинувачення контролює складність справи шляхом подання доказів, які вважає за потрібне, а суд посилається на це як на підставу для затягування у розгляді справи. При цьому не зрозуміло, які ж заходи суд вживає для забезпечення своєчасного розгляду справи. Сторона захисту неодноразово наполягала на безперервності розгляду справи, проте суд відкладає справу на значні проміжки часу без будь-якого обгрунтування та всупереч позиції сторони захисту, чим позбавляє ОСОБА_7 права на захист, оскільки він не має фінансового ресурсу для забезпечення адвокатів можливістю їздити на засідання, в той же час суд відмовляється проводити відеоконференції, посилаючись на технічні складнощі.
Крім того, зазначає, що дане провадження незаконно розглядається Дніпровським районним судом міста Києва, оскільки досудовим розслідуванням було встановлено місце вчинення пізнішого за часом злочину місто Херсон, а тому дана справа є підсудною Херсонському міському суду Херсонської області. Посилання ж прокурора на те, що підсудність була визначена Верховним Судом, не заслуговує на увагу, оскільки Верховний Суд виніс таку ухвалу виключно через введення його в оману прокурором, який подав до Верховного Суду клопотання та зазначив у ньому, що місце вчинення обох злочинів не встановлено.
Також суд в ухвалі зазначив, що ще одним ризиком є ризик вчинення інших злочинів, проте жодних аргументів на підтвердження такої позиції не навів, тому сторона захисту вважає, що такий ризик взагалі не міг встановлюватися судом через повну відсутність посилань на інші докази.
Таким чином, вважає, що, оскільки прокурором не доведено обґрунтованість підозри, то застосування будь-якого запобіжного заходу виключається, у зв`язку із чим законним рішенням буде відмова у задоволенні клопотання прокурора. При цьому таке рішення не буде вирішенням кримінальної справи по суті, оскільки буде надана оцінка виключно тим доводам, які прокурор включив у клопотання, а не обсягу доказів у самому кримінальному провадженні.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисникаОСОБА_8 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.
Як убачається з матеріалів з кримінального провадження № 0000215 за апеляційною скаргою захисникаОСОБА_8 , Дніпровським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 121 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строків тримання, зокрема, ОСОБА_7 під вартою, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. При цьому суд, врахувавши, як те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що спричинило смерть потерпілої, вчиненого способом, що має характер особливого мучення, з метою залякування потерпілої, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, який має підвищену суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, так і те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, його вік, та те, що за станом здоров`я він може утримуватись під вартою, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме - існуваннямризику втечі обвинуваченого та переховування його від суду, і такий ризик підсилюється тим, що під час досудового розслідування обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з невиконанням ним процесуальних обов`язків в ході досудового розслідування, а саме порушенням обвинуваченим під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених на нього обов`язків та виникненням нових ризиків, у зв`язку з чим ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2020 року йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою, а також - ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, що, в тому числі, стало підставою для обрання, зміни та продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та у судовому засіданні, оскільки на даний час усі свідки у цьому кримінальному провадженні ще не допитані, а безпосередньо допитані судом свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили отримання погроз їхньому життю та здоров`ю, а також їхніх рідних, за надання викривальних показів щодо обвинуваченого, та, у зв`язку з цим існування високої ймовірності спроб обвинуваченого перешкоджати суду іншим чином та вчинити інше кримінального правопорушення.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Щодо твердження захисника про відсутність обґрунтованої підозри, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
За загальною практикою ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990, п. 32, Series А, № 182), термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції врахував наявність у цьому кримінальному провадженні обставин, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити певний злочин, оскільки перелік доказів, зібраних під час досудового розслідування, які прокурор запропонував суду дослідити на обґрунтування висунутого обвинувачення та викладений у клопотанні прокурора, на думку колегії суддів, є вагомим, а більш детальну оцінку всім доказам суд зможе надати після їх безпосереднього дослідження на відповідній стадії судового розгляду.
Разом із цим, колегія суддів зауважує, що в межах цього апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, а тому і не досліджує доводи сторони захисту про те, що в справі відсутні докази, які б доводили причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до протиправних дій, у вчиненні яких він обвинувачується.
Що стосується доводів захисника про те, що ризики наведені прокурором не відповідають дійсності, проте суд першої інстанції врахував їх при продовжені обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу, то колегія суддів визнає їх безпідставними.
Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Що стосується ризику втечі обвинуваченого, то, відповідно до практики ЄСПЛ, такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Таким чином, оцінка вказаного ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).

Як убачається із судового рішення, на обґрунтування існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, суд врахував, що під час досудового розслідування обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з невиконанням ним процесуальних обов`язків.

Так, у зв`язку з порушенням ОСОБА_7 під час дії запобіжного заходу у вигляді застави, покладених на нього обов`язків, а саме - не спілкуватись із свідками та іншими підозрюваними у даному кримінальному провадженні, та виникненням нових ризиків, як то незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.
При цьому колегія суддів зауважує, що твердження сторони захисту про незаконність ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року не може бути предметом розгляду колегії суддів у цьому провадженні, оскільки процедура перегляду вказаного судового рішення в апеляційному порядку завершена та вказане судове рішення набрало законної сили.
Таким чином, оцінюючи вказані обставини у сукупності з даними про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також з урахуванням характеру, ступеню тяжкості та підвищеної суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, суд дійшов вірного висновку про те, що запобігти такому ризику на даній стадії судового провадження зможе лише запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого під вартою.
З огляду на те, що всі свідки сторони обвинувачення у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитані, за наявності показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про отримання погроз їхньому та їх близьких життю та здоров`ю за надання викривальних показань щодо обвинуваченого, з великою ймовірністю також існує ризик незаконного впливу на свідків, який не зменшився.
Висока ймовірність спроби обвинуваченого ОСОБА_7 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне провадження пов`язана з існуванням ризику переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та тими фактичними обставинами кримінального правопорушення, які встановив під час досудового розслідування прокурор.
Що стосується доводів захисника про те, що показання вказаних свідків не підтверджені доказами, то вони є необґрунтованими, оскільки такі показання свідки надали безпосередньо під час їх допиту у судовому засіданні, що є достатнім для висновку про існування високої ймовірності ризику, що обвинувачений може вчинити тиск на інших свідків, які ще не допитані судом.
Крім того, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи висновки експертів, долучені та вже досліджені судом першої інстанції за клопотанням сторони обвинувачення, у тому числі щодо показань свідка ОСОБА_11 , то, як вірно зазначив суд першої інстанції, оцінка даним висновкам, а також показанням усіх свідків, у тому числі свідків захисту, на даній стадії є передчасною і має бути надана за результатами повного дослідження усіх доказів сторін, у тому числі після надання сторонам можливості допитати свідків та відповідних експертів у судовому засіданні з метою спростування чи підтвердження їх висновків, а також пересвідчитися, що експерт, який надав висновок, розуміє наслідки надання ним завідомо недостовірного висновку або з`ясувати інші питання, що мають значення для оцінки достовірності експертного дослідження.
Враховуючи наведене, висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на переконання колегії суддів, є законним та обґрунтованим, не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Отже, в даному випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити дії, направлені на перешкоджання судовому розгляду кримінального провадження.
Наведені в апеляційній скарзі захисника дані про особу ОСОБА_7 , самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш мякого запобіжного заходу.

Із судового рішення також вбачається, що керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України та врахувавши практику ЄСПЛ з цього питання, суд не визначив розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 і такий висновок суду, з огляду на фактичні обставини тяжкого кримінального правопорушення проти життя особи, ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.
При цьому колегія суддів враховує, що в цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_22 вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, який не зміг забезпечити його належної процесуальної поведінки.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо підсудності кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_16 . Херсонському міському суду Херсонської області, а не Дніпровському районному суду м. Києва, так як досудовим розслідуванням було встановлено місце вчинення пізнішого за часом злочину м. Херсон, то вони не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з обвинувального акта, місце вчинення інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_16 злочину досудовим розслідуванням встановлено не було, про що також було зазначено і Верховним Судом при вирішенні подання голови Київського апеляційного суду про направлення матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000215 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 121 КК України, з одного суду до іншого суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів.
За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року, якою, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 04 лютого 2022 року включно, без визначення розміру застави, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3