Справа № 127/3592/21
Провадження №11-кп/801/178/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання,

в с т а н о в и в :

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання, яке мотивоване тим, що Закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення, що таке довічне позбавлення волі і в чому полягає це покарання. Виконання покарання, яке на думку засудженого, немає визначення, є свавіллям.
Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив в його задоволенні, посилаючись на відсутність на те законних підстав.
В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , вважаючи рішення суду незаконним, просить його скасувати та постановити ухвалу, якою звільнити засудженого ОСОБА_7 умовно-достроково від відбування покарання. Апеляційну скаргу мотивує тим, що подальше відбування ОСОБА_7 покарання суперечить рішенню Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 «Пєтухов проти України», яким встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання. Відсутність механізму кримінального законодавства України достроково звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким покаранням не узгоджується з Конституцією України, вищезгаданою Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини, які мають вищу юридичну силу, ніж КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність залишення клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Луганського обласного суду від 20 листопада 1997 року за ч.2 ст. 206, ч.3 ст. 142, ч.3 ст. 101, п. а ст. 93, 208, 42 КК України до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна.
Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного Суду України від 17 березня 1998 року, вирок судової колегії в кримінальних справах Луганського обласного суду від 20 листопада 1997 року залишено без змін.
Ухвалою Луганського обласного суду від 19 вересня 2000 року з застосуванням ст. 252 КК України ОСОБА_7 призначене покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у ДУ «ВУВП (№1)».
Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного суду України №2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Зі змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до 63 КК України.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки не може бути вирішене судом за відсутності законодавчого механізму, а рішення суду є обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4