Справа №589/212/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/209/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та захисників обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_16 і захисника ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, відносно

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клишки Шосткинського району Сумської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 26.10.2018 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 353, ч. 1, 4 ст. 70, 71 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки та 1 місяць,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Клишки Шосткинського району Сумської області, громадянки України, непрацюючої, з професійно-технічною освітою, незаміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимої, останнього разу

- 14.01.2020р. Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 1 ст. 296 КК України до штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн.

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, а також відносно

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Шостка Сумської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України.

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та захисників обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_16 і захисника ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 в яких:

- прокурор просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року в частині призначення покарання ОСОБА_13 та ОСОБА_12 за ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України скасувати у звязку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, за яким:

- ОСОБА_13 вважати засудженим за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та призначити покарання за ч.2 ст. 187 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст. 289 КК України у виді 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_13 остточне покарання у вигляді 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- ОСОБА_12 вважати засудженою за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та призначити покарання за ч.2 ст. 187 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст. 289 КК України у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_12 остточне покарання у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, визначеного попереднім вироком суду від 14.01.2020 року більш суворим, визначеним цим вироком, осточне покарання визначити у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Також прокурор просив дослідити відомості про судимості ОСОБА_13 та ОСОБА_12 та інші їх характеризуючі осіб дані, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження;

- обвинувачена ОСОБА_12 просила вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, скасувати у звязку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд матеріалів даного кримінального провадження. Також просила зобов`язати керівника Шосткинської прокуратури виконати вимоги ст. 214 КПК України та внести відомості за її скаргою до ЄРДР та розпочати досудове розслідування;

- обвинувачений ОСОБА_13 просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, скасувати та направити матеріали справи на додаткове розслідування щоб були перевірені всі слідчі дії;

- обвинувачений ОСОБА_14 просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд матеріалів даного кримінального провадження;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_16 просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд матеріалів даного кримінального провадження;

- захисник обвинуваченої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 просила вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_12 , скасувати, а кримінальне провадження за обвинуваченням її у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України просила закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_12 складів даних злочинів.

Даним вироком ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_13 визначено остаточне покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_13 визначено рахувати з 28 листопада 2019 року.

Продовжено ОСОБА_13 до вступу вироку в законну силу, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_12 визнано винною у вчиенні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено їй покарання:

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_12 покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.01.2020 року, більш суворим, призначеним цим вироком, ОСОБА_12 остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 визначено рахувати з 28 листопада 2019 року.

Продовжено ОСОБА_12 , до вступу вироку в законну силу, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_14 остаточне покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_14 визначено рахувати з 28 листопада 2019 року.

Продовжено ОСОБА_14 , до вступу вироку в законну силу, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частково задоволено цивільний позов та стягнуто солідарно з ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз по 575,70 з кожного.

Арешти майна, накладені ухвалами слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.12.2019 року та від 13.12.2019 року у справі № 589/5031/19 скасовано.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор стверджував, що призначаючи ОСОБА_13 покарання суд першої інстанції не врахував сукупність даних, що харакактеризують його особу і призначив занадто м`яке покарання. Звертав увагу, що ОСОБА_13 заходів по відшкодуванню завданої потерпілому не вживав, а суд не мотивував свого рішення чому визначив призначити йому осточне покарання саме у виді 9 рокі позбавлення волі з конфіскацією майна.

Звертав увагу, що за попереднім вироком ОСОБА_13 звільнився 15.11.2019 року, а вже в кінці цього місяця, зокрема через 13 днів після звільнення, знову вчинив злочини передбачені ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, що відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких. Звертав увагу на спосіб і наслідки вчиненних злочинів, на позицію обвинуваченого, який вину не визнав та наявність в нього п`яти непогашених судимостей, покарання за три з яких він відбував реально.

З аналогічних підстав прокурор вважав, що і ОСОБА_12 має бути призначено більш суворе покарання. Звертав увагу, на тяжкість, спосіб і наслідки вчинених обвинуваченою злочинів, на не визнання обвинуваченою своєї вини, наявність в неї двох непогашених судимостей, відсутність сталих соціальних зв`язків.

- обвинувачена ОСОБА_12 наголошувала, що вона та її захисник неодноразово наполягали на проведенні очної ставки, слідчого експерименту, тобто точного відтворення події деталей на відео, на що їм було відмовлено. Також, звертала увагу, що в матеріалах справи була флеш-карта із записом обшуку кв. АДРЕСА_5 , однак в ході дослідження цього запису сулом було встановлено наявність лише ярлика, без відео. Таке порушення суд взяв до уваги, однак не з`ясував де зник запис, такий запис не дослідив і обмежився вивченням лише доданого до нього протоколу. Також, ОСОБА_12 наголошувала на відсутності відбитків пальців на знаряддях та на автомобілі, на тому, що в ході досудового слідства не було встановлено роль кожного з учасників, на відсутності доказів, в тому числі і свідків події та на поясненнях потерпілого, які вважала такими, що надавались під сприянням поліції.

Також, обвинуваченою ОСОБА_12 подано клопотання в якому вона стверджувала, що дійсно вчинила тяжкий та особливо тяжкий злочин за який повинна нести покарання, вину визнає та щиро розкаюється. Просила врахувати її молодий вік, відсутність на обліках у лікарів нарколога та психіатра, те, що злочини вчинила внаслідок збігу тяжких сімейних обставин та викрадений телефон потерпілому повернула. З огляду на викладене просила застосувати ст. 69 КК України і призначити більш м`яке покарання.

Крім цього, ОСОБА_12 на апеляційну скаргу прокурора подавала заперечення в яких просила відмовити прокурору у задоволенні її вимог.

- обвинувачений ОСОБА_13 стверджував, що разом з адвокатом просили провести відтворення події від 28.11.2019 року, однак їм відмовлено. Також, звертав увагу, що в матеріалах справи була флеш-карта із записом обшуку кв. АДРЕСА_5 , однак в ході дослідження цього запису судом було встановлено наявність лише ярлика, без відео. Таке порушення суд взяв до уваги, однак не з`ясував де зник запис, такий запис не дослідив і обмежився вивченням лише доданого до нього протоколу.Також вважав, що і інших доказів його вини матеріали справи не містять, не має відбитків пальців, та підтвердження того, що саме він ОСОБА_13 виривав рацію. Не проведено і очної ставки між підозрюваними, щоб зясувати роль кожного з учсників, немає свідків події, а пояснення потерпілого надані ним під контролем поліції. Також, стверджував, що в суді першої інстанції вказував, що відносно нього застосовувались працівниками поліції недозволені методи, однак уваги суд на це не звернув.

- обвинувачений ОСОБА_14 стверджував про відсутність доказів його вини як в умисному заволодінні транспортним засобом так і вчиенні розбійного нападу. Звертав увагу, що потерпілий ОСОБА_7 повідомляв суду, що він ОСОБА_14 наніс йому лише удар ножем, інших дій не вчиняв, ніякого інтересу до майна не проявляв. Не підтвердили попередню змову між собою і обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_12 . Тому, обвинувачення ґрунтується лише на показах потерпілого, що є недостатнім для винесення обвинувального вироку.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_16 вказував, що його підзахисний вину не визнав, досудовим слідством суттєво викревлені факти події за інкримінованими йому злочинами. Як на доказ вини обвинуваченого суд послався на пояснення потерпілого, однак свідки очевидці події відсутні. Пояснення свідків таксистів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які врахував суд, жодних доказів вини ОСОБА_13 та інших не містять, бо вони побудовані зі слів самого потерпілого. Також, свідок таксист ОСОБА_19 повідомив, що немовби чув порації як колега ОСОБА_20 потребував допомоги, але їдучи з пасажирами, не зупинився біля машини потерпілого, яка стояла на дорозі, щоб надати допомогу. Ні досудовим слідством ні судом не вжито заходів по встановленню осіб пасажирів з метою їх допиту. Також, захисник заперечував і факт змови між обвинуваченими. Вказував, що ОСОБА_13 не знав того, що ОСОБА_21 має при собі ніж, що може напасти на таксиста. ОСОБА_13 сидів на передньому пасажирському сидінні та не міг попередити дії ОСОБА_21 . Більше того, коли це трапилось то він ОСОБА_22 , силою припинив дії ОСОБА_21 , лаяв його та наніс удар ногою в область голови. Натомість суд у вироку виклав інше Горбач не намагався припинити дії ОСОБА_21 .

Щодо заволодіння транспортним засобом, то ним заволодів з метою допомогти потерпілому, в якого була кровотеча. Шашку з автомобіля могди скинути і самі таксисти з метою погіршення становища обвинувачених.

- захисник обвинуваченої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 стверджувала про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, про невідповідніст висновків суду фактичним обставинам справи та про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. Звертала увагу, що огляд авто потерпілого ОСОБА_7 відбувався з письмової згоди потерпілого (а.с. 107 т. 2), в ході огляду було виявлено та вилучено ряд речей, які визнані речовими доказами, однак ні слідчий ні прокурор не звертались до суду з клопотанням про проведення обшуку чим порушили ст.ст. 233, 234 та 237 КПК України. Крім цього, захисник ставить під сумнів згоду потерпілого на огляд авто, яку той надавав відразу після події будучи в шоковому стані. Щодо протоколу обшуку від 28.11.2019 року, який проводився в квартирі ОСОБА_12 , то він не містить відео, а тому не може бути доказом. Також, було порушено процедуру проведення впізнання через не зазначення у протоколах прекмет чи сукупності ознак, за якими потерпілий міг упізнати обвинувачену ОСОБА_12 . Такі ж порушення наявні і при проведенні впізнання свідками. Звертала увагу, що обвинувачена ОСОБА_12 відносно потерпілого жодних активних дій не вчиняла, йому не погрожувала, про наміри інших обвинувачених не знала, від подій плакала, майно не брала. Доказів вини ОСОБА_12 немає, обвинувачення ґрунтується на поясненнях потерпілого без свідків очевидців події. Також, суд вказав, що потерпілий предав ОСОБА_12 телефон та гроші, що не відповідає фактичним обставинам спарви і залишилось без оцінки суду.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Як встановлено судом першої інстанції 28.11.2019 року близько 17 год. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , знаходились за місцем мешкання ОСОБА_12 , а саме у квартирі АДРЕСА_6 , де спільно проводили свій вільний час та вживали алкогольні напої.

У цей же час, у ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 виник спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом нападу на водія автомобіля служби таксі та подальшого незаконного заволодіння зазначеним транспортним засобом.

На виконання задуманого, керуючись спільним злочинним умислом, ОСОБА_12 під приводом поїздки викликала автомобіль служби таксі «Тройка» ФОП ОСОБА_23 .

У подальшому, вийшовши з під`їзду вищевказаного будинку, ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 сіли до салону чекаючого на них автомобілю служби таксі марки «Daewoo Nexia», з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням раніше не знайомого їм ОСОБА_7 та вирішили поїхати до залізничної станції Терещенська, що розташована в смт Вороніж Шосткинського району Сумської області. При цьому ОСОБА_13 зайняв переднє пасажирське місце поруч із водієм справа, ОСОБА_14 зайняв заднє пасажирське місце зліва, а ОСОБА_12 - заднє пасажирське місце справа.

Після цього, перебуваючи на автомобільній дорозі сполученням «м. Шостка - смт Вороніж» та рухаючись у напрямку смт Вороніж Шосткинського району ОСОБА_13 , на виконання задуманого та керуючись спільним злочинним умислом й корисливою метою, для вчинення нападу з метою заволодіння майном, що належить ОСОБА_7 , поєднаного з застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я останнього, попросив водія зупинитися. Після чого, ОСОБА_14 , який знаходився позаду водія ОСОБА_7 , керуючись спільним злочинним умислом та корисливою метою, наніс один удар ножем в область правого вуха останнього та намагався нанести ще один удар ножем водію, однак потерпілий схопив лезо лівою рукою та, викрутивши з руки нападаючого ніж, викинув його з салону автомобіля. Після цього, ОСОБА_14 обома руками стиснув шию ОСОБА_7 .

З метою виклику допомоги, потерпілий ОСОБА_7 натиснув на автомобільній радіостанції кнопку виклику та почав передавати диспетчеру координати свого місця перебування. У цей момент ОСОБА_13 вирвав з мережі мікрофон від радіостанції та викинув його з салону автомобіля. Після цього, ОСОБА_12 , продовжуючи спільний злочинний умисел та керуючись єдиною корисливою метою, почала вимагати у ОСОБА_7 будь-яке цінне майно.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_12 забрала передані водієм ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 143 грн., мобільний телефон марки «Nokia» модель «1208», вартістю 213 грн. з сім-картою оператора «МТС», вартістю 25 грн., на рахунку якої було 10 грн.

Таким чином, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою групою осіб здійснили напад, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я ОСОБА_7 , під час якого заволоділи майном останнього, чим завдали потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 391 грн. та тілесні ушкодження у вигляді однієї рани на передній поверхні правої вушної раковини на фоні синця, однієї рани на передній поверхні IV пальця лівої кисті, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, 28.11.2019 року близько 17 год. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діючи повторно та за попередньою змовою групою осіб, керуючись спільним злочинним умислом та корисливим мотивом, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у салоні автомобіля таксі марки «Daewoo Nexia», з номерним знаком НОМЕР_1 , в якому знаходився водій даного автомобілю ОСОБА_7 під час вчинення розбійного нападу на останнього, маючи спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, наказали водію ОСОБА_7 передати їм ключі від автомобілю та змусили останнього покинути транспортний засіб, при цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вийшли разом з ним з автомобіля. Після цього, ОСОБА_12 , утримуючи ОСОБА_7 за руку та, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, що виразилось у залякуванні потерпілого негайним застосуванням зброї, помістила його на заднє пасажирське сидіння поруч із собою та ОСОБА_14 , а ОСОБА_13 зайняв місце водія. Після цього, ОСОБА_13 завів двигун автомобіля переданим йому раніше ключем, привів транспортний засіб у рух, та таким чином незаконно спільно з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 заволоділи транспортним засобом марки «Daewoo Nexia», чорного кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_23 , вартістю 88802 грн., спричинивши останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка не підтримала ні скаргу прокурора, ні скарги інших учасників справи, просила вирок суду залишити без зміни, думки обвинуваченої ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 , які вимоги своїх скарг змінили ,та вже просили призначити ОСОБА_12 менш суворе покарання застосувавши ст. 69 КК України, не оспорюючи при цьому фактичні обставини справи, та які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, щодо скарг інших учасників поклалися на розсуд суду, думки обвинуваченого ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_11 , які скарги ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_16 підтримали, просили вирок суду скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд та які заперечили щодо задоволення скарги прокурора та поклалися на розсуд суду щодо скарг інших учасників справи, думки обвинуваченого ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_10 , які підтримали скаргу ОСОБА_14 , просили вирок суду скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд і які заперечили щодо задоволення скарги прокурора та поклалися на розсуд суду щодо скарг інших учасників справи, думки потерпілого ОСОБА_7 і представника ОСОБА_8 , які підтримали скаргу прокурора та які заперечили проти задоволення скарг інших учасників, та вивчивши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи вирок суду оскаржений шістьма учасниками прокурором, трьома обвинуваченими та двома захисниками.

Троє з апелянтів прокурор, обвинувачена ОСОБА_12 і її захисник ОСОБА_9 , з урахуванням змінених в ході апеляційного перегляду справи позиції, вирок суду оскаржували лише в частині призначеного покарання де прокурор просив обвинуваченим призначити суворіше покарання, а захисник та обвинувачена просили пом`якшити останній покарання застосувавши положення ст. 69 КК України.

Інші трьоє апелянтів обвинувачений ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_13 та захисник ОСОБА_16 , просили вирок суду скасувати з призначенням в суді нового судового розгляду, оскільки вважали, що вина обвинувачених не доведена і до відповідальності вони притягнуті передчасно.

Враховуючи такі позиції учасників справи, зокрема не згоду апелянтів з фактичними обставинами справи та доведеністю вини обвинувачених ОСОБА_14 і ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого їм злочину, вирок суду першої інстанції колегія суддів переглядає з урахуванням такої позиції апелянтів.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Перевіривши доводи апеляційних скарг в скупності з матеріалами справи, колегія суддів вважає, що вимоги ст. 370 КПК України, при ухваленні вироку, суд першої інстанції виконав.

Як вбачається з вироку, обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , кожного окремо, суд визнав винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України.

Такого висновку суд першої інтанції дійшов на підставі допиту потерпілого, обвинувачених, свідків, а також з урахуванням наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Як вбачається з матеріалів справи обвинувачені свою вину у вчиненні вказаних злочинів не визнали.

Судом першої інстанції допитано обвинуваченого ОСОБА_13 , який пояснював, що 28.11.2019 року він разом з ОСОБА_12 перебували вдома у останньої. Ввечері прийшов ОСОБА_14 , якого він раніше не знав, разом спілкувались, вживали спиртні напої. Зазначив, що особисто він випив не багато (одну чарку горілки), при цьому ОСОБА_14 прийшов вже в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_14 запропонував разом з ним поїхати до його сестри у смт Вороніж Шосткинського району та попросив ОСОБА_12 викликати таксі. ОСОБА_12 зателефонувала в службу таксі та через деякий час вони втрьох вийшли на вулицю, де їх вже чекав автомобіль. ОСОБА_13 сів на переднє пасажирське сидіння, за ним на задньому сидінні сиділа ОСОБА_12 , а позаду за водієм сів ОСОБА_14 . Поїхали в сторону смт Вороніж та коли вже проїхали повз школу № 9 і виїхали на автодорогу м. Шостка-смт Вороніж почув як ОСОБА_14 вигукнув водію «Останавливайся!». ОСОБА_13 зазначив, що, озирнувшись, він побачив боротьбу між ОСОБА_14 та потерпілим. При цьому рука ОСОБА_14 була в районі шиї потерпілого та останній тримав ОСОБА_14 за руку. Оскільки в цей момент автомобіль ще не зупинився, а кермо водій не тримав, ОСОБА_13 притримав кермо лівою рукою аби не з`їхати з дороги. Автомобіль зупинився. Потерпілий натиснув рукою на кнопку рації та намагався покликати на допомогу, однак ОСОБА_14 дотягнувся до мікрофону рації та вирвав його. За словами ОСОБА_13 , він робив зауваження ОСОБА_14 , говорив аби він припинив свої дії. При цьому, ОСОБА_13 побачив на обличчі потерпілого кров, однак не став викликати швидку допомогу, оскільки не мав при собі мобільного телефону, а попросив у потерпілого ключі від автомобіля та хотів сам відвезти його до м. Шостка або до смт Вороніж. При цьому ОСОБА_13 зазначив, що водійського посвідчення він не має, але водити авто вміє, водив у селі. ОСОБА_13 пояснює, що потерпілий дав йому ключі від автомобіля, а він перевів його на заднє сидіння авто. Потерпілий просив його відпустити, однак як ОСОБА_13 стверджує, що його насильно ніхто не тримав. ОСОБА_13 сів за кермо, однак через сильне хвилювання декілька разів вмикав не ту передачу та не міг зрушити з місця. Тоді потерпілий допоміг йому ввімкнути першу передачу швидкості, однак все одно йому не вдалось поїхати, а тому потерпілий знову сів за кермо та розпочав рух в сторону смт Вороніж. Невдовзі їх наздогнали інші автомобілі таксі та ОСОБА_7 , звернувши на узбіччя, зупинився. Згодом приїхали також працівники поліції. Обвинувачений пояснив суду, що дії ОСОБА_14 були для нього несподіванкою, заздалегідь їх вони не узгоджували та про наміри ОСОБА_14 , а також мотиви його дій він не знав, як і не знав про наявність у ОСОБА_14 при собі ножа. ОСОБА_12 , спостерігаючи за діями ОСОБА_14 , перебувала у шоковому стані та плакала, при цьому він не чув аби вона погрожувала чимось потерпілому. Як зазначає ОСОБА_13 , якби ОСОБА_14 запропонував йому вчинити напад на водія таксі, то у жодному разі він не погодився. ОСОБА_13 повідомив, що надавав раніше інші покази, через те, що на нього чинили тиск працівники поліції та з цього приводу наразі здійснюється досудове розслідування.

Допитана судом першої інстанції обвинувачена ОСОБА_12 пояснювала, що вранці 28.11.2019 року до неї в гості прийшов ОСОБА_13 , цілий день вони були вдома, а ввечері прийшов ОСОБА_14 , який вже був напідпитку. Разом вони слухали музику, спілкувались та вживали спиртні напої. Близько 17 або 18 год. ОСОБА_14 запропонував поїхати разом з ним в смт Вороніж. При цьому мета цієї поїздки обвинуваченій не відома. На прохання ОСОБА_14 вона викликала таксі та вони поїхали до смт Вороніж, при цьому в автомобілі таксі ОСОБА_13 сів спереду біля водія, вона сіла позаду за ним, а ОСОБА_14 сидів позаду водія. Сидячи в машині, вони між собою не спілкувались. В якийсь момент ОСОБА_14 наказав водію зупинитись та почав наносити йому удари рукою в область шиї, чи був у нього в руках сторонній предмет обвинувачена не знає. Коли потерпілий намагався щось повідомити у рацію, ОСОБА_14 вирвав її. ОСОБА_12 не розуміє чому ОСОБА_14 так вчинив, вона робила йому зауваження, однак він на них не реагував. ОСОБА_13 попросив у потерпілого ключі від автомобіля, той без вагань їх віддав. ОСОБА_13 сів за кермо, близько 5 хвилин намагався зрушити, потім за кермо знову сів потерпілий. У потерпілого на обличчі була кров, вона пропонувала йому допомогу, однак він відмовився. Потерпілий просив аби його відпустили, але його ніхто не тримав та він міг безперешкодно покинути місце події. Як зазначає ОСОБА_12 , потерпілому вона не погрожувала, більш того від цих подій вона перебувала у шоковому стані та плакала. Особисто їй потерпілий не передавав жодного належного йому майна, при цьому чи було таке у ОСОБА_14 чи ОСОБА_13 їй не відомо. Обвинувачена запевняла, що про наміри ОСОБА_14 їй відомо не було та вона не знає чи брав він якісь речі, зокрема ніж, з її житла. Додатково зазначила, що ОСОБА_13 також намагався заспокоїти ОСОБА_14 , робив йому зауваження, навіть коли той сидів на задньому сидінні, ОСОБА_13 відчинив дверцята автомобіля та вдарив ногою по обличчю ОСОБА_14 .

Обвинувачений ОСОБА_14 в суді першої інстанції повідомляв, що ввечері 28.11.2019 року він, будучи напідпитку, проходив повз будинок, де проживає його знайома ОСОБА_12 , та вирішив завітати до неї у гості. Вдома була ОСОБА_12 та її знайомий ОСОБА_13 . Разом почали вживати горілку, яку ОСОБА_14 приніс з собою, спілкувались. ОСОБА_14 зазначав, що він запропонував ОСОБА_12 та ОСОБА_13 поїхати до смт Вороніж до його знайомої аби «розвіятись». Немаючі при собі телефону, він попросив ОСОБА_24 викликати таксі. Дочекавшись таксі, всі разом поїхали в смт Вороніж, при цьому він в автомобілі сидів позаду водія, біля нього на задньому сидінні - ОСОБА_12 , а на передньому пасажирському сидінні сидів ОСОБА_13 . ОСОБА_14 пояснив, що по дорозі до смт Вороніж в салоні авто грала музика та він просив водія зробити її тихіше, однак той проігнорував його прохання та навпаки додав гучності. Такі дії водія його розлютили та він вдарив його ножем в область шиї. Потерпілий, схопивши ножа за лезо, вихопив його та викинув з салону авто. Після цього ОСОБА_14 заспокоївся та більше ніяких протиправних дій не вчиняв. При цьому зазначав, що не планував заздалегідь спричиняти тілесні ушкодження потерпілому та зробив це тому, що не зміг втримати свій гнів. Додатково пояснював, що ніж був у нього в кишені, оскільки незадовго до цього він ходив з ним до лісу по гриби. Рацію він не виривав, допускає, що міг зачепити її коли наносив удари потерпілому. У потерпілого ніхто нічого не вимагав, він сам віддав телефон, гроші та ключі від машини, самого потерпілого ніхто насильно не утримував. Також обвинувачений зазначив, що не пам`ятає чи робив йому хтось зауваження. Разом з тим пам`ятає як ОСОБА_13 вдарив його ногою по обличчю, коли він сидів за задньому сидінні авто. Що було далі обвинувачений не пам`ятає, оскільки був у нетверезому стані. В подальшому, в судовому засіданні 27.01.2021 року ОСОБА_14 змінив свої покази, зазначивши, що поранив потерпілого ножем ненавмисно та ніхто йому зауважень стосовно цього не робив.

Крім пояснень обвинувачених суд допитав і потерпілу ОСОБА_23 , яка повідомила, що вона є власником транспортного засобу на якому працює ОСОБА_7 28.11.2019 року ввечері їй зателефонувала диспетчер служби таксі та повідомила, що на ОСОБА_7 скоїли напад пасажири, які намагались, крім іншого заволодіти її автомобілем. Потерпіла підтвердила, що ОСОБА_7 отримав автомобіль марки «Daewoo Nexia» у користування та володіння і вони домовилися, що він поступово виплатить вартість цього авто.

Потерпілий ОСОБА_7 , будучи допитаний в суді першої інстанції повідомив, що працює водієм таксі на автомобілі марки «Daewoo Nexia», з номерним знаком НОМЕР_1 . 28.11.2019 року близько 17:30 год. отримав виклик від диспетчера служби на адресу: АДРЕСА_7 . За адресою вийшло троє осіб з ознаками алкогольного сп`яніння двоє чоловіків та жінка. Один з чоловіків сів позаду водія, біля нього жінка, інший на переднє пасажирське сидіння. Пасажири повідомили, що їхати потрібно в бік залізничної станції «Терещенська», що у смт Вороніж Шосткинського району. Про напрямок свого руху потерпілий повідомив диспетчера. По дорозі до пункту призначення пасажири переговорювались між собою пошепки, єдине, що почув потерпілий як ОСОБА_12 , звертаючись до ОСОБА_14 , казала «Подожди…подожди…». Коли проїхали школу № 9 та автозаправні станції, ОСОБА_13 вигукнув «Останавливай!», водій перепитав та той знову повторив, щоб він зупинив автомобіль. В той же час потерпілий відчув на собі удар в область вуха гострим предметом та автоматично почав гальмувати. Оскільки автомобіль ще не зупинився остаточно, а водій, пручаючись, випустив з рук кермо, то ОСОБА_13 притримав кермо, спрямувавши машину так, щоб не з`їхати з дороги. Удар ножем наніс йому ОСОБА_14 . Потерпілий схопив лезо ножа і зігнув. Як зазначає потерпілий, коли ОСОБА_14 намагався завдати йому повторний удар, він вихопив його та, відчинивши дверцята авто, викинув. Потерпілий пояснив, що йому наказали вимкнути габарити та він, боячись за своє життя, вирішив виконувати їх вимоги. ОСОБА_14 почав хапати потерпілого руками, придушуючи, в цей час ОСОБА_7 дотягнувся до кнопки на рації та встиг попросити про допомогу. За словами потерпілого, ОСОБА_13 вирвав з панелі авто мікрофон рації, вийшовши з машини зірвав «шашку» таксі з даху, та наказав ОСОБА_14 і ОСОБА_12 утримувати потерпілого. При цьому потерпілий почав просити аби його відпустили, зазначаючи, що він віддасть натомість все майно, що є при ньому телефон, гроші та ключі від автомобіля. На такі умови вони погодились та потерпілий віддав ОСОБА_13 ключі від машини, а ОСОБА_12 - мобільний телефон з грошима у сумі 143 грн. Після цього всі вийшли з машини, ОСОБА_13 пересів на водійське сидіння, а потерпілого посадили на заднє сидіння разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . Потерпілий підтвердив, що саме ОСОБА_12 , тримаючи за руку, переводила його, щоб він сів на заднє сидіння. При цьому, ОСОБА_12 сиділа посередині, зліва від неї ОСОБА_14 , а справа потерпілий. ОСОБА_12 , поклавши руку до кишені, сказала потерпілому, що у неї є пістолет та якщо він буде вчиняти якісь дії, то вона його застрелить. ОСОБА_13 тим часом завів автомобіль та намагався зрушити з місця, машина смикнулася, потім вдруге, він проїхав десь 0,5 м, однак далі не зміг їхати, оскільки переплутав передачі швидкості, та почав звинувачувати потерпілого, що той щось зробив з авто. Після цього ОСОБА_13 сказав потерпілому аби він знову сідав за кермо та відвіз їх до залізничної станції у смт Вороніж. Сівши за кермо, потерпілий поїхав в напрямку смт Вороніж, при цьому ОСОБА_13 був обурений тим, що він їде повільно, вважаючи, що потерпілий таким чином затягує час. Потерпілий помітив, що їх обігнав автомобіль таксі, а потім звернув увагу, що позаду та збоку них їдуть ще два. Оскільки автомобілі таксі, що оточили машину потерпілого, почали збавляти швидкість, останній був вимушений звернути на узбіччя та зупинитись. Також зупинились і інші автомобілі таксі, водії яких були колегами потерпілого, які прибули йому на допомогу за викликом диспетчера. Зупинившись, потерпілий вийшов з автомобіля та попросив вийти пасажирів. Поки чекали поліцію, ніхто з них не намагався тікати. ОСОБА_7 додатково пояснив, що всі дії, які він тоді вчиняв, були спрямовані на те, щоб врятувати собі життя та не намагався тікати від обвинувачених, оскільки не був впевнений в тому, що у них немає іншої зброї. Також потерпілий зазначив, що ОСОБА_13 не намагався припинити дії ОСОБА_14 . Аналогічні покази потерпілий ОСОБА_7 надавав під час досудового розслідування слідчому судді в судовому засіданні 18.12.2019 року, та які були оголошені під час судового розгляду.

Також свідок ОСОБА_17 суд першої інстанції пояснив, що він працює водієм таксі та є колегою ОСОБА_7 . Восени 2019 року (більш точної дати не пам`ятає) ввечері він по рації почув прохання потерпілого про допомогу. Диспетчер по рації повідомила, що одному з водіїв, який прямував до смт Вороніж, необхідна допомога та просила допомогти. Свідок одразу вирушив в сторону смт Вороніж. На автодорозі м. Шостка-смт Вороніж він побачив автомобіль потерпілого, який їхав повільно з увімкненим аварійним сигналом. Свідок здійснив обгін автомобіля потерпілого та, рухаючись попереду нього, почав збавляти швидкість до повної зупинки, також зупинився потерпілий. В автомобілі, окрім потерпілого, який сидів за кермом, були двоє чоловіків та жінка, вони виражались нецензурною лайкою та не хотіли виходити з машини. Від них свідок почув запах алкоголю. У потерпілого було порізано вухо та перемотана рука. За словами потерпілого, ці ушкодження йому завдали пасажири. Десь через 5 хвилин приїхала поліція.

Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції повідомляв, що з ОСОБА_7 він знайомий за колишнім місцем роботи у службі таксі. Зазначав, що 27 або 28 листопада 2019 року (точної дати не пам`ятає) ввечері він їхав з пасажирами з смт Вороніж до м. Шостка та почув по рації голос ОСОБА_7 , який, звертаючись до когось, просив його не чіпати та відпустити. Невдовзі на автодорозі смт Вороніж - м. Шостка він побачив автомобіль останнього, який стояв на узбіччі з ввімкненими фарами та світлом в салоні, однак, що коїлось всередині, він не бачив, оскільки вікна авто були затоновані. Свідок зрозумів, що ОСОБА_7 потребує допомоги, однак зупинитись він не міг, оскільки був з пасажирами, а тому повідомив диспетчера про місцезнаходження ОСОБА_7 та продовжив свій рух. Доставивши пасажирів до місця призначення у м. Шостка, свідок повернувся. На місці пригоди вже знаходились інші таксисти. Обвинувачені та ОСОБА_7 були біля машини, у останнього біля правого вуха, а також на одягу була кров. Зі слів потерпілого свідку стало відомо, що на нього здійснили напад пасажири та вдарили його ножем.

Свідок ОСОБА_25 , що також була допитана судом першої інстанції, зазначала, що працює диспетчером служби таксі, в якій працює потерпілий ОСОБА_7 та повідомила, що 28.11.2019 року вона була на роботі. Зателефонувала жінка та попросила направити машину до будинку АДРЕСА_7 . Дане замовлення свідок віддала ОСОБА_7 . Дочекавшись за названою адресою клієнтів, він повідомив свідку по рації, що прямуватиме до смт Вороніж. Свідок зазначила, що через деякий час вона почула по рації прохання про допомогу, однак вона не зрозуміла, хто саме її потребує. Спитавши по рації, ніхто не відповів, а тому вона почала телефонувати всім водіям, які були в той день на роботі, аби з`ясувати, хто з них потребує допомоги. Один з водіїв таксі, який також чув по рації прохання про допомогу ( ОСОБА_19 ), зателефонував свідку та сказав, що бачив авто ОСОБА_7 , що рухалось у напрямку смт Вороніж без встановленої «шашки». Після цього свідок зателефонувала ОСОБА_7 та, не отримавши відповіді, припустила, що саме цей водій знаходиться у небезпеці, а тому по рації сповістила іншим водіям про його місцезнаходження та просила за можливості вирушити йому на допомогу. Дізнавшись від одного з водіїв, які вирушили на допомогу потерпілому, що сталося та що водіям вдалося зупинити авто потерпілого разом зі злочинцями, свідок викликала поліцію.

Також, судом був допитаний свідок ОСОБА_18 , який працює водієм таксі та є колегою потерпілого ОСОБА_7 і який повідомляв у суді, що ввечері того дня коли був здійснений напад на ОСОБА_7 (точної дати свідок не пам`ятає) йому зателефонувала диспетчер та повідомила, що одному з водіїв на автодорозі м. Шостка - смт Вороніж потрібна допомога. Вирушивши у вказаному напрямку, свідок через 10 хвилин прибув на місце, де побачив потерпілого, трьох обвинувачених та інших таксистів, які приїхали туди раніше за свідка. Машина потерпілого стояла в напрямку смт Вороніж. Потерпілий розповів, що на нього напали пасажири, поранили ножем, зірвали з даху авто «шашку» та вирвали рацію.

Крім пояснень обвинувачених, потерпілих, а таж вже допитаних свідків, судом встановлено, що пояснення потерпілого і свідків, логічні, послідовні та узгоджуються між собою і підстав їм не довіряти не встановлено, з чим колегія суддів погоджується, а тому вважає, що суд обгрунтовано поклав такі покази в основу свого вироку.

Також, судом було досліджено і письмові докази з яких встановив наступне.

Так, з протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення 28.11.2019 року, встановлено, що від потерпілого надійшла усна заява про вчинений трьома особами відносно нього 28.11.2019 року близько 18 години розбійного нападу та спроби заволодіти автомобілем марки «Daewoo Nexia» з номерним знаком НОМЕР_1 .

Згідно з протоколом огляду місця події, проведеного 28.11.2019 року, судом встановлено, що на узбіччі автодороги Шостка-Кролевець в напрямку смт Вороніж на відстані 28 м від стовпа ЛЕП з позначкою 15- Локотки та 10 м вздовж дороги від цього ж стовпа був виявлений автомобіль марки «Daewoo Nexia» з номерним знаком НОМЕР_1 . В ході огляду авто було виявлено речовину бурого кольору у вигляді мазків, потьоків, крапель та плям в рідкому стані на зовнішній поверхні кузова, в частині передніх водійських дверцят в районі руків`я, задніх лівих та правих пасажирських дверцят в районі руків`я, на задньому бампері та на поверхні кришки багажника в лівому куті. Також речовину бурого кольору у вигляді мазків, крапель та плям виявлено на внутрішній обшивці водійських дверцят в районі склапідйомника, на кермі та на панелі приладів, на важелі перемикання швидкості, на підголівнику переднього пасажирського сидіння зі сторони заднього сидіння, а також на гумовому килимку на підлозі місця водія. В ході огляду вилучені змиви на марлевому тампоні.

Встановлено, що огляд авто проведений з письмового дозволу потерпілого ОСОБА_7 , у володінні та користуванні якого перебував цей транспортний засіб (т.2 а.с. 107).

Крім цього, судом встановлено і те, що розміщення слідів крові повністю відповідає показам потерпілого ОСОБА_7 щодо його пересування під час вчинення злочинів та цим же протоколом зафіксовано, що на відстані 1,3 км в напрямку м. Шостки та 71 м від покажчика 6 км в напрямку смт Вороніж на ґрунтовому покритті узбіччя на відстані 1,2 м виявлений та вилучений предмет, схожий на ніж, довжиною 255 мм, з деформований клинком, з руків`ям з полімерного матеріалу, рожевого кольору, на руків`ї мається витиснена емблема. Також на узбіччі дороги на відстані 56 м в напрямку смт Вороніж від позначки 6 км та 2,4 м від асфальтового покриття в кюветі на трав`яному покритті виявлено і вилучено мобільний телефон марки «Nokia» з нашаруванням речовини бурого кольору з сім-картою оператора «Водафон України» іmei НОМЕР_2 . А на узбіччі автодороги Шостка-Кролевець на відстані 60 м від позначки 6 км в напрямку смт Вороніж та 2 м від асфальтового покриття на трав`яному покритті виявлено панель керування та переговорний пристрій авто радіостанції ІКОМ, моделі GM 152, які з`єднані між собою дротами.

Згідно з протоколами затримання від 28.11.2019 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 судом встановлено, що вони були затримані безпосередньо після вчинення злочину, а під час обшуку в ході затримання у ОСОБА_13 грошей не виявлено, у ОСОБА_26 виявили 7 грн. 50 коп. та документи на ім`я ОСОБА_13 , а у ОСОБА_14 було 4 грн. (т.с. 2 а.с. 160-161, 167-168, 174-178).

З висновків щодо результатів медичних оглядів, що були проведені 28.11.2019 року о 21 год. 45 хв. та о 22 год. 30 хв., суд встановив, що ОСОБА_12 і ОСОБА_14 перебували у стані алкогольного сп`яніння (т.с. 2 а.с. 169, 179).

З протоколу слідчого експерименту, за участю потерпілого ОСОБА_7 , проведеного 12.12.2019 року (т.с 3 а.с. 4, 7-10) суд встановив, що останній відтворив обстановку, за якої на нього був здійснений розбійний напад та угон. Під час слідчого експерименту потерпілий детально показав, де він посадив обвинувачених у таксі, місце, в якому ОСОБА_13 вимагав зупинити автомобіль. Показав, як ОСОБА_14 , який сидів за водієм, здійснив удар правою рукою з ножем в область шиї потерпілого, а він, в свою чергу, під час другого удару лівою рукою вирвав ніж, зігнув лезо і викинув, привідчинивши свої дверцята. Як потім ОСОБА_14 почав його душити, а він в цей момент натиснув кнопку виклику диспетчера. Пояснив, що почав просити, щоб нападники його відпустили. Також потерпілий показав як хлопець, який сидів на передньому сидінні ( ОСОБА_13 ), вирвав мікрофон і викинув з машини. Потім той же хлопець сказав, щоб він віддавав ключі від машини та вимагав погасити габаритні вогні. Також він обійшов машину, зірвавши фішку таксі. Дівчина, що сиділа позаду справа, стала вимагати віддати гроші. Потерпілий показав як він, діставши з карману, передав їй гроші і телефон. Потім показав, як дівчина та потерпілий вийшли з машини та як ОСОБА_12 відвела потерпілого до задніх дверцят авто. Показав як ОСОБА_13 виходив із машини та пересів на переднє сидіння. Потерпілий пояснив, що ОСОБА_13 проїхав півметра, але він так і не зміг поїхати. Тоді він знов сів за кермо та показав, що далі вони поїхали в сторону смт Вороніж.

Також, суд дослідив і висновок судово-медичної експертизи № 183 від 10.12.2019 року (т.с. 2 а.с.117-118) з якого встановив, що у ОСОБА_7 виявлені: рана на передній поверхні правої вушної раковини (1) на фоні синця, рана на передній поверхні IV пальця лівої кисті (1), які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Дані ушкодження виникли в результаті двох травматичних дій предметом, який має гостро-ріжучі властивості, про що свідчить їх характер, кількість, локалізація. Дані ушкодження могли виникнути 28.11.2019 року та не мають ознак, які можуть свідчити про їх утворення в різний час.

З висновку судової товарознавчої експертизи № 19/119/11-1/2869е від 13.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 145-148) суд встановив ринкову вартість мобільного телефону марки «Nokia» моделі «1208» на час вчинення кримінальних правопорушень, яка склала 213 грн. А з довідки директора магазину «Алло» (т.с. 2 а.с. 149) встановив вартість стартового пакету «МТС», придбаного у 2016 році, яка склала 25 грн.

З висновку судової автотоварознавчої експертизи № 19/119/11-2/293е від 11.12.2019 року (т.с. 2. а.с. 152-155) судом було встановлено вартість легкового автомобіля марки «Daewoo Nexia», чорного кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , яка на час вчинення злочинів з урахуванням зносу могла становити 88 802 грн.

Оцінивши всі вказані вище докази суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що всі вони не містять істотних протиріч, переконливі як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку. Кожен із них містить інформацію щодо предмету доказування. Всі докази зібрані у встановленому законом порядку, зокрема, проникнення у володіння особи відбувалося згідно з встановленим КПК України порядком (за наявності відповідного дозволу володільця), відповідає вимогам закону і процедура вилучення речових доказів у кримінальному провадженні та їх експертне дослідження. Вказані докази є належними та допустимими.

Тому, сукупність вищезазначених доказів дає обґрунтовані підстави вважати винними ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), за попередньою змовою групою осіб, а також у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, з чим, попри доводи обвинувачених і захисників, про безпідставне приитягненя до відповідальності ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , колегія суддів повністю погоджується.

Також, з матеріалів справи вбачається, що в порядку ст. 337 КПК України, судом змінено обвинувачення в частині виключення посилання на те, що ніж ОСОБА_14 взяв з помешкання ОСОБА_12 , та змінено обвинувачення в тій частині, що ОСОБА_12 , переводячи потерпілого на заднє сидіння, утримувала ОСОБА_7 за одяг. Разом з тим, такі зміни суд обґрунтовано визнав такими, що не впливають на висновки суду про винуватість обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України.

Щодо доводів обвинувачених та їх захисників, які ті заявляли як в суді першої інстанції так і в своїх апеляційних скаргах, то з вироку вбачається, що поза увагою суду вони не залишились.

Так, суд обґрунтовано відхилив доводи захисника ОСОБА_12 про недопустимість протоколу проведення огляду таксі з підстав відсутності дозволу слідчого судді на проникнення до цього володіння особи, з наданням обґрунтованих мотивів.

Перед початком апеляційного розгляду справи захисник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 від підтримки своєї скарги відмовилась, з огляду на позицію своєї підзахисної, яка вину визнавала та просила вирок суду переглянути в частині призначеного їй покарання.

Інші учасники справи про проведення огляду таксі, мови не вели, а тому в їх аналіз колегія суддів не вдається як і в аналіз скарги захисника ОСОБА_9 та аналіз скарги її підзахисної ОСОБА_12 де вони не погоджувались з доказовою базою, врахованою судом при винесенні обвинувальнього вироку.

Як не допустимі докази вини обвинувачених суд визнав протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 02.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 119-122), від 06.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 123-126), від 06.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 127-128), в ході яких потерпілий упізнав обвинувачених як осіб, які вчинили на нього напад, протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 02.12.2019 року, 03.12.2019 року, 06.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 180-189) за участі свідка ОСОБА_17 та протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 06.12.2019 року (т.с. 3 а.с. 213-217) за участю свідка ОСОБА_19 .

Водночас виключення протоколів пред`явлення особи для впізнання з доказової бази суд визнав таким, що не впливає на незаперечність та переконливість решти доказів у провадженні, сукупність яких є достатньою для доведення винуватості обвинувачених у вчиненні розбійного нападу і угону транспортного засобу, врахувавши те, що самі обвинувачені в ході судового розгляду, хоча і заперечували свою вину у вчиненні злочинів, але визнавали факт свого перебування в таксі поряд з потерпілим під час їх вчинення. Вказаного ніхто з апелянтів не в апеляційному порядку не оскаржував.

Також, суд дав відповідь щодо слідчого експерименту за участю потерпілого, який також учасники справи просили визнати не допустимим доказом з підстав того, що він проводився при денному освітленні, правильно зазначивши, що вказана обставина жодним чином не перешкодила потерпілому відтворити подію злочинів, та денне освітлення не вплинуло на правильність проведення цієї слідчої дії.

Обвинувачений ОСОБА_13 в апеляційній скарзі стверджував, що в матеріалах справи була флеш-карта із записом обшуку кв. АДРЕСА_5 , однак в ході дослідження цього запису судом було встановлено наявність лише ярлика, без відео. Таке порушення суд взяв до уваги, однак не з`ясував де зник запис, такий запис не дослідив і обмежився вивченням лише доданого до нього протоколу.

У відповідь на вказане, колегія суддів увагу апелянта звертає на те, що протокол обшуку в квартирі АДРЕСА_6 за місцем мешкання ОСОБА_12 судом до уваги не приймався, з огляду на відсутність відеозапису проведення обшуку та сумніви сторони захисту щодо достовірності відомостей, отриманих в результаті його проведення, що у сукупності виключає правомірність використання цього протоколу як доказу у кримінальному провадженні відповідно до ч. 2 ст. 104 КПК України.

Також, обвинувачений ОСОБА_13 стверджував, що суд першої інстанції не звернув увагу на застосування відносно нього працівниками поліції недозволених методів, що також дійсності не відповідає, оскільки з вироку вбачається, що судом встановлено наявність кримінальних проваджень № 0000017, 0000283 щодо застосування до ОСОБА_13 фізичного насильства працівниками Шосткинського ВП ГУ НП в Сумській області після його затримання (на підтвердження чого він надав витяги з ЄРДР щодо кримінальних проваджень).

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціїх, що ці обставини (наявність кримінальних проваджень № 0000017, 0000283 щодо застосування до ОСОБА_13 фізичного насильства) жодним чином не перешкоджають суду прийняти рішення у даній справі до завершення вищевказаних кримінальних проваджень, оскільки жодних доказ, який суд поклав в основу цього обвинувального вироку, не зібраний з участю обвинувачених.

Щодо доводів обвинувачених ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про те, що:

- доказів їх вини матеріали справи не містять;

- не має відбитків пальців, та підтвердження того, що саме він ОСОБА_13 виривав рацію, та що він ОСОБА_14 наніс потерпілому лише удар ножем, інших дій не вчиняв, ніякого інтересу до майна не проявляв;

- не було проведено очної ставки між підозрюваними, щоб з`ясувати роль кожного з учсників;

- відсутність свідків події;

- пояснення потерпілого надані під контролем поліції;

- відсутність підтверджень про попередню змову на вчиення злочину, то частина з ни вже виступала предметом дослідження суду першої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що версія щодо непричетності до вчинених злочинів ОСОБА_13 і ОСОБА_12 перевірялась, однак свого підтвердження не знайшла. На користь цієї версії сторона захисту посилалась на покази самих обвинувачених, які, кожен окремо, вказували, що ОСОБА_14 не повідомляв іншим обвинуваченим про свій намір завдати тілесних ушкоджень потерпілому, дії ОСОБА_14 були для інших несподіванкою, заздалегідь їх вони не узгоджували, а сам ОСОБА_14 повідомив, що не планував використовувати ножа, який принагідно виявився у нього, і наніс удар ножем випадково та не мав наміру заподіювати потерпілому тілесні ушкодження.

До вказаного суд віднісся критично, з чим колегія судів погоджується, адже з огляду на аналіз обставин справи, характер та послідовність дій обвинувачених, які, не маючи грошей, викликали таксі, разом сіли в машину, виїхали за місто, при цьому очевидної необхідності для поїздки в смт Вороніж жодний з них не мав. Ні ОСОБА_13 , ні ОСОБА_12 не зупинили ОСОБА_14 , коли той вдарив ножем потерпілого. Більш того потерпілий спростовує пояснення обвинувачених про те, що саме ОСОБА_14 вимагав зупинити автомобіль і саме він вирвав з мережі мікрофон від радіостанції та викинув його з салону автомобіля, та відсутність з боку інших обвинувачених дій, які утворюють об`єктивну сторону цих злочинів. З показів потерпілого встановлено, що саме ОСОБА_13 став вимагати зупинити авто безпосередньо до нападу та вирвав з мережі мікрофон від радіостанції та викинув його з салону автомобіля, після того як потерпілий по ній попросив про допомогу, а ОСОБА_12 висловлювала в його бік погрози застосування зброї і вимагала віддати гроші і телефон. Жодних дій, спрямованих на припинення насильства з боку ОСОБА_14 , ані ОСОБА_13 ані ОСОБА_12 не вчиняли. Крім того, і обвинувачені і потерпілий вказують, що саме ОСОБА_13 взяв ключі від авто у потерпілого та, пересівши на водійське місце, його завів, при цьому інші обвинувачені йому у цьому сприяли. Так ОСОБА_12 пересадила на заднє пасажирське сидіння потерпілого. А факт вилучення у обвинувачених при затриманні лише близько 20 грн. спростовує їх пояснення про відсутність потреби вчиняти ці злочини з підстав наявності у них грошей.

Наведене у своїй сукупності, правильно розцінено судум як таке, що свідчить про узгодженість дій обвинувачених під час вчинення інкримінованих їм злочинів і спростовує твердження ОСОБА_14 про те, що він вдарив потерпілого ненавмисно. Тоді як в апеляційній скарзі, ОСОБА_14 про ненавмисність дій уже мови не веде, а лише вказує, що інших дій не вчиняв та ніякого інтересу до майна не проявляв.

Частина 2 статті 28 КК України визначає, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 725/855/18, домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як убачається з ч. 2 ст. 28 КК, домовленість має стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження предмета злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

За злочин несуть відповідальність ті особи, які будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями єдиним умислом, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.

З урахуванням даних конкретних обставин провадження та змісту спільного умислу осіб, судом правильно встановлено те, що до таких дій належать: створення ОСОБА_13 умов для зупинки транспортного засобу; застосування ОСОБА_14 насильства щодо потерпілого з метою подавити його волю, щоб інші співучасники, скориставшись таким станом, заволоділи майном потерпілого (мобільним телефоном і грошима); попередження подальшого опору потерпілого шляхом погроз застосування насильства з боку ОСОБА_12 , яка створила у потерпілого хоча і хибне, але реальне враження про наявність у неї зброї, з метою полегшити заволодіння автомобілем.

Тому, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наведена сукупність обставин, підтверджених доказами, не викликає сумніву в тому, що обвинувачені діяли з єдиним умислом на розбій та заволодіння транспортним засобом. Єдина для спільників мета та узгодженість їхніх дій при вчиненні цих злочинів поза розумним сумнівом свідчать про попередню домовленість співучасників.

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що немає відбитків пальців, а тому не підтверджено того, що саме він вирвав рацію, то до них колегія суддів відноситься критично з огляду на пояснення потерпілого, підстав якому не довіряти ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено. Самі ж твердження обвинувачених про те, що пояснення потерпілий надавав під контролем поліції, ґрунтуються на припущеннях.

Щодо доводів обвинувачених про відсутність очної ставки між підозрюваними, щоб з`ясувати роль кожного з учсників та про відсутність відтворення події, то з огляду на об`єм зібраних доказів та пояснень потерпілого і свідків, потреби у проведенні таких процесуальних дій і не виникає.

Щодо відсутності свідків очевидців, про що наголошували як обвинувачені, так і захисник ОСОБА_16 , то до них також колегія суддів відноситься критично, оскільки хоч свідків очевидців події не було, разом з тим існують інші свідки, пояснення яких доповнюють встановлення загальних обставин події.

Так, захисник ОСОБА_16 в апеляційній скарзі вказував, що пояснення свідків таксистів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які врахував суд, жодних доказів вини ОСОБА_13 та інших не містять, бо вони побудовані зі слів самого потерпілого.

Водночас, з пояснень свідка ОСОБА_17 вбачається, що він по рації почув прохання потерпілого про допомогу, а диспетчер по рації повідомила, що одному з водіїв, який прямував до смт Вороніж, необхідна допомога та просила допомогти. Крім цього, свідок повідомляв, що в автомобілі, окрім потерпілого, який сидів за кермом, були двоє чоловіків та жінка, вони виражались нецензурною лайкою та не хотіли виходити з машини. Зазначав, що у потерпілого було порізано вухо та перемотана рука.

Інший свідок ОСОБА_18 , між іншого зазначав, що йому зателефонувала диспетчер та повідомила, що одному з водіїв на автодорозі м. Шостка - смт Вороніж потрібна допомога. Вирушивши у вказаному напрямку, свідок через 10 хвилин прибув на місце, де побачив потерпілого, трьох обвинувачених та інших таксистів, які приїхали туди раніше за свідка.

З викладеного вбачається, що пояснення вказаних свідків, враховані судом обгрунтовано, оскільки вони доповнюють фактичні обставини справи, які встановлював суд.

Також, захисник ОСОБА_16 в апеляційній скарзі стверджував, що свідок таксист ОСОБА_19 повідомив, що немовби чув по рації як колега Бобровицький потребував допомоги, але їдучи з пасажирами, не зупинився біля машини потерпілого, яка стояла на дорозі, щоб надати допомогу. Ні досудовим слідством ні судом не вжито заходів по встановленню осіб пасажирів з метою їх допиту.

Водночас, з пояснень свідка ОСОБА_19 вбачається, що саме він почув по рації голос ОСОБА_7 , який, звертаючись до когось, просив його не чіпати та відпустити. Саме він побачив автомобіль потерпілого, який стояв на узбіччі з ввімкненими фарами та світлом в салоні і саме він і повідомив диспетчера про місцезнаходження ОСОБА_7 . Чому він не зупинився, то свідок пояснив це тим, що був з пасажирами, однак вжив невідкладних заходів по сповіщенню інших про місце знаходження потерпілого.

Щодо допиту пасажирів таксі під керуванням свідка ОСОБА_19 , то колегія суддів не вбачає порушень в цій частині, оскільки таксі не зупинялось, не під`їхало до авто потерпілого, а минуло його, то пасажири могли і небачити цих обставин події. Більше того, пасажири взагалі не знають потерпілого, на відміну від його колеги свідка ОСОБА_19 , якого суд першої інстанції вислухав та покази якого обгрунтовано поклав в основу вироку.

Також захисник ОСОБА_16 в апеляційній скарзі вів мову про те, що ОСОБА_13 не знав того, що ОСОБА_14 має при собі ніж, що може напасти на таксиста. Зазначав, що ОСОБА_13 сидів на передньому пасажирському сидінні та не міг попередити дії ОСОБА_14 . Більше того, коли це трапилось то він ОСОБА_22 , силою припинив дії ОСОБА_14 , лаяв його та наніс удар ногою в область голови.

Вказаному суд першої інстанції також надав оцінку, про що зазначено вище. Водночас версія про те, що ОСОБА_13 , силою припинив дії ОСОБА_14 , лаяв його та наніс удар ногою в область голови, то вона свого підтвердження так і не знайшла, як і версія про те, що ОСОБА_13 заволодів транспортним засобом потерпілого з метою йому допомогити, тому визнати їх обґрунтованими, колегія суддів не може.

Твердження захисника ОСОБА_16 про те, що шашку з автомобіля могди скинути і самі таксисти з метою погіршення становища обвинувачених, то вона ґрунтується виключно на припущеннях сторони захисту.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарг обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_16 , які вирок суду оскаржували в частині фактичних обставин справи, оскільки вину обвинувачених суд апеляційної інстанції вважає доведеною, а вирок суду обґрунтованими та таким, що повністю узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України і підстав для його скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Що стосується вимоги обвинуваченої ОСОБА_12 в її апеляційній скарзі про зобов`язання керівника Шосткинської прокуратури виконати вимоги ст. 214 КПК України та внести відомості за її скаргою до ЄРДР та розпочати досудове розслідування, то такі доводи не підлягають розгляду в даному судовому засіданні, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає лише вирок на предмет його законності та обґрунтованості, і обвинувачена та її захисник не позбавлені можливості самостійно звернутися з відповідними заявами про внесення відомостей до ЄРДР до відповідних органів, і крім того, в суді апеляційної інстанції такі доводи апелянти не підтримали і жодних доводів на їх задоволення не висловлювали.

Щодо вимог інших апеляційних скарг прокурора, обвинуваченої ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 , які вирок суду, з урахуванням змінених позицій оскаржили, в частині призначеного обвинуваченим покарання, прокурор просив двом з обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 призначити суворіше покарання, а ОСОБА_12 і захисник ОСОБА_9 , навпаки просили для ОСОБА_12 менш суворе покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз?яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати вимоги й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання всім трьом обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України.

Так, призначаючи покарання обвинуваченим суд врахував щодо кожного окремо ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, які згідно зі ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким, їх характер та наслідки, які полягають у заподіянні потерпілому легкого тілесного ушкодження та роль обвинувачених як співвиконавців.

При цьому, призначаючи покарання ОСОБА_13 , суд врахував також дані про особу винного. Так, суд звертув увагу на те, що незважаючи на свій молодий вік, він неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти власності, останні злочини вчинив через два тижні після звільнення з місць позбавлення волі, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, має професійно-технічну освіту, неодружений, утриманців не має, зареєстрований з бабою та братом, даних про його негативну характеристику за місцем мешкання у суду не має. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 , суд не встановив. Обставинами, що обтяжують його покарання, суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, про те, що покарання ОСОБА_13 слід призначити в межах санкцій ч. 2 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

При цьому, враховуючи кількість злочинів, що утворюють сукупність, та їх наслідки за правилами ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_13 суд обгрунтовано остаточно призначив покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що для ОСОБА_13 він просив 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, тобто на два з половиню роки ніж призначив суд першої інстанції. Як на підстви для призначення обвинуваченому суворішого покарання прокурор послався на відсутність заходів по відшкодуванню шкоди, на судимості обвинуваченого, на період часу який минув після звільнення його з місць позбавлення волі і по день вчинення нового злочину, на тяжкість злочинів, спосіб їх вчинення і наслідки від них.

Натомість з вироку вбачається, що всі перелічені обставини призначаючи ОСОБА_13 покарання суд першої інстанції врахував. Щодо не визнання вини обвинуваченим, то це право особи, яке не можна розцінити безумовною підставою для призначення йому суворішого покарання, як того просив прокурор, при тому, що це єдина підстава, яка по факту залишається з вище викладених, як така, що надумку прокурора, залишилась поза увагою суду.

Щодо ОСОБА_12 , то призначаючи їй покарання суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачена незважаючи на свій молодий вік, неодноразово судима, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, має професійно-технічну освіту, незаміжня, до затримання проживала з чоловіком однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за місцем мешкання в с. Чапліївка характеризувалася негативно, її малолітніх дітей у неї вилучили, тому утриманців вона не має. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_12 , суд не встановив. Обставинами, що обтяжують її покарання, суд визнає рецидив злочинів та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що покарання ОСОБА_12 слід призначити в межах санкцій ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Також, за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, враховуючи кількість злочинів, що утворюють сукупність, та їх наслідки, ОСОБА_12 суд правильно призначив покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а також, оскільки ОСОБА_12 до постановлення вироку у даному кримінальному провадженні 21.01.2019 року вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 296 КК України, і за це її було засуджено Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 14.01.2020 року до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн., який вона не сплатила, то суд правильно остаточно призначив покарання ОСОБА_12 із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, менш суворе покарання призначене за попереднім вироком.

Згідно вироку суду обвинуваченій призначено покарння у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна. Натомість, в апеляційній скарзі прокурор просив для ОСОБА_12 покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що на півтора роки більше за те, що призначив суд першої інстанції. Як на підстави для задоволення своїх вимог прокурор посилався на тяжкість, спосіб і наслідки вчинених обвинуваченою злочинів, на не визнання обвинуваченою своєї вини, наявність в неї двох непогашених судимостей, відсутність сталих соціальних зв`язків.

Обвинувачена ОСОБА_12 і захисник ОСОБА_9 просили пом`якшити покарання застосувавши ст. 69 КК України та врахувавши те, що обвинувачена вину визнає та щиро розкаюється, має молодий вік, відсутня на обліках у лікарів нарколога та психіатра, а злочини вчинила внаслідок збігу тяжких сімейних обставин та викрадений телефон потерпілому повернула.

Оцінивши в сукупності вимоги апелянтів з наданими доводами в їх обгрунтвання, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки всі вони також не залишені без уваги суду першої інстанції та враховані судом при призначенні ОСОБА_12 покарання.

Не визнання обвинуваченою вини, як і у випадку з обвинуваченим ОСОБА_13 , є їх правом, а не обов`язком.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

В даному випадку, судом не встановлено жодної обставини, яка б пом`якшила покарання обвинуваченій, а тому підстав для застосування відносно неї положень вказаної статті КК України колегія суддів не вбачає.

Щодо ОСОБА_14 , то ніхто з учасників справи призначеного йому покарання не оскаржував. Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_14 не судимий, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, має професійно-технічну освіту, до затримання працював заправником, неодружений, утриманців не має, проживав з батьком, даних про його негативну характеристику за місцем мешкання у суду не має. Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_14 , суд не встановив. Обставиною, що обтяжує його покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов правильного висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що покарання ОСОБА_14 слід призначити в межах санкцій ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

При цьому, враховуючи кількість злочинів, що утворюють сукупність, та їх наслідки за правилами ч. 1 ст. 70 КК України суд правильно ОСОБА_14 остаточно призначив покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг і інших трьох апелянтів прокурора, обвинуваченої ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 , які вирок суду просили скасувати з підстав не правильного призначення обвинуваченим покарання. Вирок суду колегія суддів вважає таким, що і в цій частині, узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України.

Також, з вироку вбачається, що суд, виходячи з положень ч.5 ст. 72 КК України, обвинуваченим в строк відбування покарання зарахував період їх попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що ніком з учасників справи не оскаржується, як не оскаржується вирок суду і в частині цивільного позову, а тому виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України, до їх аналізу апеляційний суд не вдається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.02.2021 року, відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та захисників обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_16 і захисника ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які утримуються під вартою, протягом трьох місяців з моменту вручення їм її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4