ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2885/21 Справа № 202/4851/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001551, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2021 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді штрафу: за ч. 1 ст. 358 КК України в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн; за ч. 4 ст. 358 КК України в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн; за ч. 1 ст. 190 КК України в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі ст. 70 КК Україниза сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

На підставі ст. 49 КК УкраїниОСОБА_7 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні: підроблення іншого офіційного документа, який видається особою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем;використання завідомо підробленого документу; а також заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) за наступних обставин.
ОСОБА_7 22 лютого 2016 року в денний час доби, перебуваючи у приміщенні Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (просп. Петра Калнишевського, 55, м. Дніпро), діючи умисно, з корисливих мотивів внесла неправдиві відомості в офіційний документ декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, затверджену наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 березня 2007 року № 204, а саме не вказала в розділі «IIІ» «Відомості про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї» відомості щодо наявності в неї іншого нерухомого майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 48,6 кв.м.), яка з 05 лютого 2013 року належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Надалі ОСОБА_7 , реалізуючи умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою отримання виплат державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, подала вищевказану декларацію із внесеними неправдивими відомостями щодо відсутності в її власності квартири.

Внаслідок таких дій ОСОБА_7 рішенням Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради було призначено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.

З урахуванням вищенаведеного ОСОБА_7 шляхом надання завідомо недостовірних відомостей про відсутність у неї іншого нерухомого майна, ніж вказано в декларації, отримувала щомісячну державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.

Таким чином, ОСОБА_7 у період з 01 лютого 2016 року по 31 липня 2017 року заволоділа грошима, виплаченими Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, як призначеною державною соціальною допомогою малозабезпеченим сім`ям на загальну суму 52 977,75 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, щовиклад фактичних обставин кримінального проступку у вироку суду виключає злочинну діяльність ОСОБА_7 , оскільки в вироку зазначається, що підставою призначення соціальної допомоги було рішення Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 26 лютого 2016 року, а декларацію про доходи і майновий стан обвинуваченою було подано до цього ж органу після призначення державної допомоги. Зазначає, що суд першої інстанції як на доказ винуватості ОСОБА_7 посилається на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2019 року у справі № 202/4799/18, яке було скасовано цим же судом ухвалою від 15 січня 2020 року. Вказує, що у вироку суду не було надано правової кваліфікації діям обвинуваченої та внаслідок неправильного тлумачення наведених у вироку норм матеріального права суд дійшов до неправильного висновку щодо прав і обов`язків обвинуваченої і потерпілого та ухвалив незаконний та необґрунтований обвинувальний вирок. Вважає, що суд першої інстанції на власний розсуд тлумачить права і обов`язки органу УСЗН щодо здійснення перевірок відомостей наведених декларантами. Звертає увагу, що наведений у вироку суду висновок про причинний зв`язок між діями обвинуваченої та отриманням державної соціальної допомоги як для злочину з матеріальним складом не розкриває причину призначення органом соціального захисту населення державної соціальної допомоги обвинуваченій своїм власним Розпорядженням та її виплату протягом тривалого часу. Вважає, що дії ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані за статтями 358 та 190 КК України, оскільки прямою підставою для отримання грошей було Розпорядження, а не декларація. Зазначає, що суд не вказав в чому полягає «заволодіння чужим майном» або «придбання права на майно» шляхом «обману» або «із зловживанням довірою» та в чому полягає набуття права на державну допомогу за підробленим офіційним документом, не навів обґрунтовану правову кваліфікацію діям ОСОБА_7 . Вважає, що ОСОБА_7 правильно призначена державна соціальна допомога як малозабезпеченій сім`ї з 4 осіб, оскільки Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» надає обвинуваченій таке право. Зазначає, що у пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченні не має посилання на порушення нею закону, а обвинувачення ґрунтується на порушенні нею «Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №250 від 24 лютого 2003 року, що є неконституційним обвинувальним актом. Звертає увагу, що п. 10 Порядку призначення та виплат державної соціально допомоги малозабезпеченим сім`ям із вказівкою: «державна соціальна допомога не призначається, якщо у власності малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок)», набув чинності лише 22 липня 2020 року, а відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Вважає, що порушення підзаконного нормативно-правового акту не є підставою кримінальної відповідальності особи (п.п. 1, 22 ст. 92 Конституції України). Звертає увагу на той факт, що обвинуваченій законом не надано права у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складаються з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити. Вважає, що заява про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг, а також декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням усіх видів соціальної допомоги, написані обвинуваченою, в які нею було внесено неправдиві відомості про майновий стан, не є офіційними документами, оскільки не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність аналізувати положення п.п. а п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25.07.2000; п.34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006).

Аналогічного висновку про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 03.03.2014 у справі №5-49кс13, де зазначив про те, що необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі.

Отже, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У цьому провадженні суд першої інстанції зокрема установив, що своїми діями ОСОБА_7 порушила порядок реалізації передбаченого актами цивільного законодавства суб`єктивного права на одержання державної соціальної допомоги (елемент складу цивільно-правового делікту) та неодноразово отримувала державні кошти (тобто заволоділа чужим майном) шляхом подання заяви та декларації, які містять недостовірну інформацію (тобто фактично шляхом введення в оману), заподіявши цим істотної шкоди відносинам власності (елемент складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України).

Так, відповідно до частини 1 статті 190 КК України шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Для встановлення складу шахрайства необхідно не лише підтвердження того, що повідомлені особою відомості є недостовірними, й того, що повідомлення саме цих даних обумовлювало передачу їй майна.

У контексті отримання соціальної допомоги для встановлення шахрайства стороні обвинувачення недостатньо довести, що під час звернення за соціальною допомогою особа повідомила відповідному органу недостовірні відомості. Необхідно довести, що їх недостовірність стала безпосередньою причиною призначення особі такої допомоги. Іншими словами, слід довести, що у разі повідомлення достовірних відомостей, соціальна допомога не була би призначена і виплачена.

Разом з цим, якщо особа повідомила недостовірні відомості щодо фактів і обставин, які не можуть позначитися на праві особи на соціальну допомогу або на розмірі цієї допомоги, таке неправдиве повідомлення не може розглядатися як спосіб заволодіння майном шляхом шахрайства.

Порядок отримання соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250, яка визначає, що виплата соціальної допомоги припиняється, лише якщо навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру.

Отже, законодавство визнає, що самі по собі неправдиві відомості - без встановлення причинового зв`язку між ними і призначенням соціальної допомоги - не тільки не можуть стати достатньою підставою для обвинувачення особи у шахрайстві, але й не дають підстав для припинення виплати такої допомоги.

Так, визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, суд послався, зокрема, на довідку про безпідставність призначеної та виплаченої соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї ОСОБА_7 , а також на те, що обвинувачена не вказала, що має другу квартиру.

Між тим, на переконання апеляційного суду суд, дійшовши таких висновків, належним чином не встановив наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та неправомірного отримання нею державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 16 листопада 2020 року (справа №159/3357/18), окрім іншого, судами мають з`ясовуватися питання, чи має право обвинувачена особа на соціальну допомогу на іншій, ніж зазначеній у її заяві, підставі, оскільки від цього, зважаючи на існуючий компенсаційний механізм, залежить правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 638 від 26 серпня 2015 року), закріплено, що державна соціальна допомога не призначається, зокрема, якщо у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю.

Отже, виходячи з вищезазначеного сам лише факт неповідомлення ОСОБА_7 про наявність другої квартири, не може сам по собі свідчити про наявність достатніх підстав для застосування правових наслідків, передбачених п. 25 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №250 від 24 лютого 2003 року, і встановлення в діях ОСОБА_7 ознак шахрайства, та в цьому випадку потребує з`ясування факт того, чи перевищує загальна площа житла (двох квартир), що знаходиться у власності ОСОБА_7 , 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю, що б давало підстави не призначати ОСОБА_7 державну соціальну допомогу у відповідному розмірі.

Крім того, при розгляді кримінального обвинувачення щодо ОСОБА_7 в частині обвинувачення останньої за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, суд першої інстанції не врахував та належним чином не перевірив доводи захисника про те, що ОСОБА_7 законом не надано права у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складаються з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Також суд першої інстанції не встановив, чи є заяви про призначення соціальної допомоги, а також декларації про доходи і майновий стан, написані ОСОБА_7 , в які вона внесла неправдиві відомості про майновий стан, офіційними документами з огляду на вимоги, встановлені у примітці до ст. 358 КК України.

Водночас Верховним Судом неодноразово висловлювались правовї позиції щодо критеріїв, яким має відповідати документ для визнання його офіційним, зокрема, у постановах від 01 березня 2018 року у справі № 461/7315/15-к, від 16 березня 2021 року у справі №556/839/17 та від 13 вересня 2018 року у справі № 607/10931/14-к, які також не були враховані судом першої інстанції.

Поза увагою суду першої інстанції також залишився той факт, що відповідно до рішення місцевого суду підставою призначення соціальної допомоги було рішення Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 26 лютого 2016 року, тоді як декларацію про доходи і майновий стан ОСОБА_7 подала до зазначеного органу після призначення державної допомоги, а саме 22 червня 2016 року.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею інкримінованих правопорушень.

Згідно п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, враховуючи, що судом було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів у провадженні, оскільки ці обставини не були встановлені судом першої інстанції.

З огляду на ці обставини, апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд і суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4