Справа № 739/614/19
Номер провадження 1-в/739/2/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2021 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
представника УВП №31 - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області та в режимі відеоконференції з приміщення Новгород-Сіверської УВП №31 за участі засудженого ОСОБА_5 клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до законів України та про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі та заміну покарання на більш м`яке,-

В С Т А Н О В И В:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до законів України, в яке в подальшому ОСОБА_5 доповнив клопотанням, в якому просив суд звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та замінити покарання на більш м`яке. Свої клопотання мотивує тим, що він був незаконно засуджений вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 27.11.2012 року за ст.115 ч.2 п.4,10,12, ст.152 ч.4, ст.153 ч.4 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацієї майна. Засуджений посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, зазначив, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не передбачає можливість звільнення засудженої особи після спливу певного, визначеного законом часу, або його дострокового звільнення, довічне ув`язнення не відповідає стандартам ст.3 Конвенції з прав людини. Метою звернення до суду з даним клопотанням є припинення порушень прав людини, гарантованих Конситуцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що відсутність в законодавстві України чіткого механізму вирішення питання про наявність пенологічних підстав для подальшого тримання засудженого в місцях позбавлення волі не може вважатися підставою для відмови у розгляді та задоволенні його клопотання, оскільки статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, керуючись принципом верховенства права, суд зобов`язаний припинити порушення Конвенції та прийняти рішення про звільнення від подальшого відбування покарання. В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав подане клопотання та доповнення до клопотання та просив його задовольнити з підстав викладених в ньому. Захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 також клопотання підтримав та просив його задовольнити посилаючись зокрема і на рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними положень ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України. Прокурор ОСОБА_3 та представник УВП №31 ОСОБА_6 заперечували, щодо задоволення клопотання. Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та матеріали, що надійшли разом з клопотанням, особову справу засудженого ОСОБА_5 приходить до наступного висновку. З матеріалів особової справи вбачається, що вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.11.2012 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів за п.п.4,10,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 КК України та на підставі ст.70 ч.1,2 КК України засуджено до довічного позбавлення волі. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з 10.03.2012 року. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Миколаївської області, вирок залишено без змін і 30.05.2013 року набрав законної сили. 30.06.2014 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив вирок Центрального районного суду міста Миколаєва та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області без змін. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.11.2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Центрального районного суду м.Миколаїва було відмовлено. Дана ухвала залишена без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20.01.2021 року. Статтею 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань як: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі. Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. З положень даної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній. Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання. ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі, тому вимоги ст. 152 КВК України до нього застосовані бути не можуть. Відповідно до ч.1 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст.82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк. Отже, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. Згідно ч.2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Призначене вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.11.2012 року ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 будь-яким законом не скасована. Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ. Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду. У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни. При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. Доводи про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші. Суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers' Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 8-14 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями. Однак даний акт не є міжнародним договором в розумінні п. «а» ч. 1 ст. 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року. Суд також зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р (ІІ)2021 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, встановлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього рішення. Національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК). Заповнення прогалин у нормативно - правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції. Тому, з огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд приходить до висновку про неможливість прийняти рішення про заміну призначеного ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням. На підставі викладеного, суд вважає, що подане засудженим клопотання є передчасним і у його задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,- У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до законів України та про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі та заміну покарання на більш м`яке відмовити в повному обсязі. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено о 10 год. 00 хв. 01 листопада 2021 року.