Справа № 357/8963/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2021 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
учасника кримінального провадження:
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біла Церква кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001411 від 22.06.2021 року у якому:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Чупира Білоцерківського району Київської області, громадянин України, одружений, має на утримані малолітню дитину, з повною середньою освітою, працевлаштований в ТОВ «Глуско Рітейл» на посаді оператора заправних станцій, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, телефон НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, -
У С Т А Н О В И В:

1. Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_5 , 22.06.2021 приблизно о 10 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухаючись автодорогою між відділками №3 та №4 в напрямку відділку №4 в с. Чупира Білоцерківського району Київської області, в порушення вимог п. 2.3(б) ПДР України, в якому зазначено: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», п. 2.3(д) ПДР України, в якому зазначено: «Водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», п. 10.1 ПДР України, в якому зазначено: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п. 12.1, в якому зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», п. 12.3 ПДР України, в якому зазначено: «У разі виникнення небезпеки або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням автомобілем, здійснив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з мотоблоком «Зубр» з причепом без реєстрації, під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по своїй смузі руху в напрямку відділку №3.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоблока «Зубр» з причепом без реєстрації ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому обох кісток лівої гомілки в ділянці діафіза з обширною раною та ушкодженням м`язів і сухожилків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та є небезпечними для життя.

Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. п. 1.10, 2.3 (б), (д), 12.1, 12.3 ПДР України перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 .

Таким чином, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України, без кваліфікуючих ознак, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиція сторони захисту, сторони обвинувачення та учасників кримінального провадження.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

Прокурор та захисник у зв`язку із визнавальною позицією обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення, під час судового розгляду вважали недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, застосувавши положення ч.3 ст.349 КПК України.

Представник потерпілого під час судового розгляду також не заперечував щодо розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, зазначивши про відсутність претензій у потерпілого до обвинуваченого, оскільки завдана шкода відшкодована в повному обсязі, претензій морального характеру до обвинуваченого не має.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави уважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнанні ним у судовому засіданні обставини.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорює фактичні обставини справи, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідженням письмових матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, щодо речових доказів.

2.3. Показання обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєному визнав повністю, щиро покаявся, надав покази, відповідно до яких повідомив, що 22.06.2021 приблизно о 10 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухаючись автодорогою між відділками №3 та №4 в напрямку відділку №4 в с. Чупира Білоцерківського району Київської області, в порушення вимог ПДР України, здійснив виїзд власного автомобіля на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з мотоблоком «Зубр» з причепом без реєстрації, під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по своїй смузі руху в напрямку відділку №3. Додатково зазначив, що повністю відшкодував завдані збитки потерпілому та просив не позбавляти його посвідчення водія.

2.4. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі щодо речових доказів.

До матеріалів судового провадження долучено наступні документи: витяг з ЄРДР про факт реєстрації кримінального правопорушення за №0001411, паспорт на ім`я ОСОБА_5 на підтвердження особи обвинуваченого, картку платника податків, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , з якого вбачається, що обвинувачений одружений, свідоцтво про народження сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_5 , довідку до акту огляду МСЕК серії АВ №0763559 на ім`я ОСОБА_10 (матері обвинуваченого) про третю групу інвалідності та свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 що підтверджує ступінь спорідненості з ОСОБА_5 , довідку-характеристику за місцем проживання обвинуваченого №02-33-299 від 11.08.2021 року, яка є виключно позитивною, характеристику ТОВ «Глуско Рітейл» за місцем офіційного працевлаштування обвинуваченого від 29.07.2021 року, яка є виключно позитивною, вимогу УІТ ГУ НП в Київській області №3469/109/1104/24 від 13.07.2021 року про судимість обвинуваченого, який раніше не судимий, медичну довідку №160 від 29.07.2021, згідно якої обвинувачений до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не звертався, копії посвідчення водія на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_7 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 , розписка потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування завданих збитків (в тому числі моральних) та відсутність претензій до обвинуваченого, постанова про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 23.06.2021 року, згідно якої автомобіль марки ВАЗ 21150 реєстраційний номер НОМЕР_3 та мотоблок марки «Зубр» з причепом без реєстрації вилучено та передано для зберігання на майданчик тимчасового утримання транспорту.

Згідно складеної уповноваженою особою органу пробації Білоцерківського районного відділу №1 філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області досудової доповіді від 27.09.2021 року слідує, що уповноважений орган пробації вважає, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства.

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого та щодо речових доказів дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 , поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, без кваліфікуючих ознак, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання, яка визначена п.1 ч.1 ст.66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, які, зокрема, виявились у його поведінці (в тому числі посткримінальній) та відношенні до скоєного.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова ВС ККС від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18). Так, суд установив, що обвинувачений, не залишив місце події, не ухилявся від слідства та суду, давав визнавальні показання протягом досудового розслідування та під час судового розгляду, свою провину визнав, щиро розкаявся та висловив жаль з приводу учиненого ним діяння, активно сприяв розкриттю злочину.

Іншою обставиною, що пом`якшує покарання, яка визначена п.2 ч.1 ст.66 КК України, суд визнає добровільне відшкодування завданих збитків, про що свідчить надана стороною захисту під час судового розгляду власноручно написана письмова розписка потерпілого.

Інших обставин, із тих, які не визначені ст. 66 КК України, але б тією чи іншою мірою могли б впливали на пом`якшення покарання, суд не виявив.

Обставини, що обтяжують покарання, згідно ч.1 ст. 67 КК України, суд не виявив.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, тому просить суд визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, із застосування положень ст.ст.75,76 КК України

Представник потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні просив врахувати позицію потерпілого, зокрема, який в письмовій заяві від 21.12.2021 року просив суд суворо не карати та не застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив суд суворо його не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні просила врахувати особу обвинуваченого, його молодий вік, відношення до вчиненого, наявність утриманців, обставин, які пом`якшують покарання, позитивні характеристики, відсутність судимостей, та призначити мінімальне покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорій тяжкого відповідно до ст. 12 КК України та є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, особу винного, його молодий вік, ставлення до вчиненого та наслідків, наявність постійного місця проживання, сім`ї та утриманців: малолітнього сина ОСОБА_9 2015 року народження та матері інваліда ОСОБА_10 , виключно позитивної характеристики за місцем проживання, наявність офіційного місця роботи - посада оператора заправних станцій в ТОВ «Глуско Рітейл», позитивної характеристики за місцем роботи, відсутність в нього судимостей, відсутність відомостей щодо перебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків та відсутність обставин, які обтяжують покарання, думку представника потерпілого, який просив суд суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, висновок органу пробації, згідно якого наявні підстави вважати, що можливість соціальної реабілітації не втрачена, виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, виходячи з чого призначає йому покарання у межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення волі та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання застосування додаткового покарання, судом враховується спосіб життя обвинуваченого та відстань, яку необхідно долати останньому до місця роботи, та те, що автомобіль необхідний для забезпечення потреб як власних, так і сім`ї, вчинення кримінального правопорушення в тверезому стані, глибоке усвідомлення грубого порушення ПДР України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність необхідності застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

6. Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений.

Питання доцільності обрання чи продовження дії запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами. У вказаному кримінальному провадженні у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 будь-який захід забезпечення кримінального провадження не застосовувався.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до п.3 ч.9 ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 50, 65, 286 КК України, ст.ст.7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
1. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

2.На підставі статті 75 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

3.Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, що передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

4.Згідно частини 1 статті 165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обчислювати з моменту ухвалення вироку, тобто з 23 грудня 2021 року.

5.Нагляд за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.

6.Речові докази на підставі п.3 ч.9 ст.100 КК України:

- автомобіль марки ВАЗ 21150 реєстраційний номер НОМЕР_3 , який відповідно до постанови про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 23.06.2021 року, вилучено та передано для зберігання на майданчик тимчасового утримання транспорту повернути власнику ОСОБА_5 ;

- мотоблок марки «Зубр» з причепом без реєстрації, який відповідно до постанови про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 23.06.2021 року, вилучено та передано для зберігання на майданчик тимчасового утримання транспорту повернути власнику ОСОБА_8 ;

7.На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

8.Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

9.Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

10.Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1