Справа № 761/5584/16-к
Провадження №1-кп/761/136/2021
В И Р О К
іменем України

30 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0014210, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 листопада 2015 року щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Цибулі Переяслав-Хмельницького району Київської області, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2003, 2005 року народження, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

У С Т А Н О В И В:

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачується в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, вчиненому за наступних обставин.

Так, 26 листопада 2015 року приблизно о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись поблизу будинку № 8-А по провулку Рильському в м. Києві, запаркував свій автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору з порушенням Правил дорожнього руху. Внаслідок чого перехожий ОСОБА_10 , підійшовши до вказаного автомобіля, зробив зауваження ОСОБА_5 , а останній, умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс ОСОБА_10 декілька ударів в обличчя та корпус тіла, чим спричинив фізичний біль останньому. В подальшому ОСОБА_5 знову умисно наніс декілька ударів кулаками ОСОБА_10 по різним частинам тіла, внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження, які, відповідно до висновку судово - медичної експертизи № 3357 від 27 листопада 2015 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Надавши можливість обвинуваченому дати показання, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, суд прийшов до переконання, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена обвинуваченням.

Так, допитаний у судовому засіданні 06 липня 2021 року ОСОБА_5 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не визнав, та надав показання, згідно яких він разом зі своєю дружиною ОСОБА_12 , знайомим та двома малолітніми дітьми приїхали на автомобілі марки «CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , до будівлі за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 10. Біля зазначеного будинку було дуже багато транспортних засобів та він не зміг поставити свій автомобіль на стоянку з дотриманням Правил дорожнього руху. Залишивши свій транспортний засіб на тротуарі, він відлучився у справах, однак в машині залишилися очікувати його знайомий з дітьми. Через деякий час йому зателефонував товариш та повідомив, що перехожий чоловік просить переставити автомобіль. Повернувшись приблизно через три хвилини, він побачив перед аркою будинку трьох осіб, в тому числі ОСОБА_10 . Коли він сів на водійське сидіння свого автомобіля, ОСОБА_10 почав вимагати переставити автомобіль, на що ОСОБА_5 зазначив, що не буде цього робити. При цьому, знайомий ОСОБА_5 зазначив, що оскільки це конфліктні люди, то краще переставити автомобіль. У зв`язку з чим він завів мотор транспортного засобу та розпочав рух, але в цей час ОСОБА_10 кинувся на капот та заблокував собою виїзд. Загальмувавши, він дещо спустив скло та нецензурною лайкою обурився на його поведінку, на що ОСОБА_10 зазначив, що не дозволяє їхати та повідомив про те, що викликав поліцію, не надававши можливості закінчити виїзд. В цей час ОСОБА_5 почав подавати звуковий сигнал, а ОСОБА_10 підбіг до нього і через відкрите вікно почав наносити йому удари, при цьому, зламавши вітровик на автомобілі. Після чого він намагався вийти з автомобіля, однак не зміг, оскільки ОСОБА_10 тримав його водійські двері. Сильніше смикнувши двері, він вийшов з свого транспортного засобу. В цей час його знайомий відтягнув ОСОБА_10 від машини. Після чого він викликав поліцію та сів назад до свого автомобіля з метою очікування приїзду патрульних. В цей час підійшов ОСОБА_10 та почав стукати по капоту своїм портфелем, на що він вийшов з автомобіля і попросив прибрати портфель, однак його прохання було проігнороване. У зв`язку з чим, ОСОБА_5 намагаючись прибрати портфель, взяв його в руку, а ОСОБА_10 в цей час почав також його тягнути. Після чого він відпустив ручку портфеля, в той час коли цього не очікував потерпілий, внаслідок чого останній впав на підлогу. Підлеглий ОСОБА_10 , який стояв поряд, підняв портфель з землі та приніс потерпілому, однак останній наказав віднести його назад. Після цього ОСОБА_10 продовжив кидатися до нього в бійку. ОСОБА_5 стверджує, що першим розпочав конфлікт та нанесення тілесних ушкоджень саме ОСОБА_10 .

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В силу ст. 24 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_10 , будучи допитаним в судовому засіданні 03 вересня 2019 року, надав показання, згідно яких 26 листопада 2015 року він йшов тротуаром по провулку Рильському в м. Києві та побачив автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 чорного кольору, який був запаркований з порушенням Правил дорожнього руху. Підійшовши до водія вказаного автомобіля ( ОСОБА_5 ) повідомив про необхідність перепаркування його транспортного засобу, оскільки він заважав його проходу. При цьому, ОСОБА_5 замість того, щоб переставити транспортний засіб, почав його ображати та в ході їхньої лайки наніс йому удар в область обличчя. Після чого він почав захищатись. На вимогу зупинитись, обвинувачений продовжував наносити йому удари в різні частини тіла, внаслідок чого втрутились свідки та зупинили їх конфлікт. В подальшому приїхали працівники поліції та швидкої медичної допомоги. Крім того потерпілий повідомив, що оскільки в ході їхньої сутички ОСОБА_5 йому пошкодив плащ, рюкзак, мобільний телефон, а також завдав йому тілесні ушкодження, він в повному обсязі підтримує раніше заявлений цивільний позов про відшкодування йому матеріальних та моральних збитків.

Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаним в судовому засіданні 22 жовтня 2019 року, надав показання згідно яких він повідомив, що 26 листопада 2015 року знаходився по пров. Рильському, 8 в м. Києві та бачив як ОСОБА_10 йшов по тротуару, на якому був запаркований автомобіль марки CHEVROLET LACETTI. ОСОБА_14 підійшов до водія ( ОСОБА_5 ) та повідомив того про необхідність переставити машину, на що останній не зреагував, сів за кермо та почав їхати в їх сторону. Наїхавши лівою частиною автомобіля на ОСОБА_14 , ОСОБА_5 зупинив автомобіль, вийшов з нього та почав ображати потерпілого і через декілька хвилин наніс лівою рукою в праву частину голови удар. На що ОСОБА_14 також здійснив удар в праву частину обвинуваченого. Однак, ОСОБА_5 не зупинявся, а продовжував наносити удари в різні частини тіла потерпілого. Згодом вони з ОСОБА_15 втрутились в конфлікт та зупинили дії обвинуваченого, а потерпілий викликав поліцію та швидку медичну допомогу.

Свідок ОСОБА_15 , будучи допитаним в судовому засіданні 22 жовтня 2019 року, надав показання, згідно яких він був очевидцем події, яка відбулась між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 . Так, 26 листопада 2015 року на тротуарі по пров. Рильському, 8 в м. Києві стояв запаркований автомобіль марки CHEVROLET LACETTI. ОСОБА_14 , який проходив повз нього, зробив водію зауваження щодо неналежного паркування, на що останній не відреагував, сів в автомобіль та почав рух. Наїхавши на потерпілого, почалась лайка та ОСОБА_5 , вийшовши з автомобіля, наніс удари в область голови, живота ОСОБА_14 . Почалась бійка між обвинуваченим та потерпілим, яку він намагався зупинити. Згодом ОСОБА_14 та ОСОБА_5 розійшлись. Він також відійшов на деякий час. Повернувшись назад, побачив працівників поліції та рюкзак ОСОБА_14 , який лежав на асфальті.

Свідок ОСОБА_16 , будучи допитаним в судовому засіданні 06 липня 2021 року, надав показання, відповідно до яких він працює на підприємстві по пров. Рильському, 8-А у м. Києві. 26 листопада 2015 року він, вийшовши з роботи приблизно о 10 годині 30 хвилин, побачив ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_5 , який нецензурно висловлювався в бік потерпілого та намагався бити останнього, а саме вирвав з рук ОСОБА_10 портфель та кинув його на проїжджу частину, з якого випали особисті речі. У подальшому потерпілий йому повідомив про причини сварки та чому ОСОБА_5 наніс йому тілесні ушкодження. Безпосередньо бійки між обвинуваченим та потерпілим не бачив.

Крім того, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, стороною обвинувачення надано наступні письмові докази, які були досліджені безпосередньо в судовому засіданні, а саме:

Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26 листопада 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_10 повідомив правоохоронні органи про те, що 26 листопада 2015 року, приблизно о 10 год. 00 хв. він перебував за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 8-А та невідомий чоловік наніс йому тілесні ушкодження та пошкодив його портфель вартістю 2 500 грн., а також плащ вартістю 2 000 грн.;

Протокол огляду місця події від 26 листопада 2015 року з фотокартками до нього, відповідно до якого слідчий Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_17 за участю спеціаліста оглянув ділянку місцевості за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 8-А;

Висновок експерта № 3357 від 27 листопада 2015 року, відповідно до якого, у ОСОБА_10 виявлено садна: - в нижньощелепній ділянці справа, в правій скроневій ділянці, в лівій скроневій ділянці; синці по внутрішній поверхні правого плеча в верхній третині, тильній поверхні правої кисті в проекції 1-ої п`ясної кістки. Вказані ушкодження спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитись 26 листопада 2015 року та за критерієм тривалості розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень;

Протокол проведення слідчого експерименту від 29 січня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , з відеозаписом до нього, який був досліджений в ході судового розгляду, з якого вбачається, що потерпілий відтворив події, які відбувалися 26 листопада 2015 року за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 8-А. Зокрема, яким чином був запаркований автомобіль марки «Шевроле» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_5 , яким чином автомобіль здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_10 та які події відбувались під час конфлікту між потерпілим та підозрюваним. Також ОСОБА_10 відтворив, яким чином потерпілий ОСОБА_5 наносив йому удари, як вирвав з рук його портфель та викинув на проїжджу частину;

Копію постанови у справі про адміністративне правопорушення від 26 листопада 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_5 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, за порушення п. 15.10 Правил дорожнього руху України (заборона стоянки на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м).

Крім того, за клопотанням сторони захисту була допитана в судовому засіданні 01 грудня 2020 року свідок ОСОБА_12 , яка повідомила, що вона в осінню пору року, приблизно років 5 назад (точної дати не пам`ятає) приїхала на автомобілі марки CHEVROLET LACETTI разом з своїм чоловіком обвинуваченим ОСОБА_5 та двома дітьми у справах. Останній запаркував транспортний засіб біля тротуару, після чого прохожий ОСОБА_14 почав голосно кричати, що начебто чоловік з порушенням Правил безпеки дорожнього руху поставив автомобіль та він не може пройти. При цьому потерпілий, поставивши свій рюкзак на капот, відкрив водійські двері та, в ході словесної лайки з ОСОБА_5 , почав наносити йому удари. Свідок ОСОБА_12 стверджує, що ОСОБА_5 потерпілого не бив.

Зазначені показання свідка ОСОБА_12 не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_5 , у зв`язку з чим суд ставиться до них критично та виключає їх з числа доказів.

Також за клопотанням сторони захисту судом досліджені наступні письмові докази:

Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26 листопада 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_5 повідомляє правоохоронні органи про те, що 26 листопада 2015 року, приблизно о 10 годині 10 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 8-А, у нього виник конфлікт з невідомим. В результаті конфлікту останній зірвав вітровик з його автомобіля марки «Шевроле Лачеті», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим спричинив йому матеріальну шкоду в розмірі 250 гривень;

Копію постанови прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_11 від 01 лютого 2016 року про повну відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0014210 від 26 листопада 2015 року.

Зазначені, надані захистом докази ніяким чином не спростовують твердження сторони обвинувачення про те, що обвинувачений ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим суд виключає їх з числа належних доказів.
При цьому, судом враховано, що дійсно мав місце конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_10 , внаслідок якого обвинуваченому були спричинені матеріальні збитки, зокрема пошкоджено вітровик в автомобілі марки CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак суд, у відповідності до вимог ст. 337 КПК України, проводить судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта та не може надавати кримінально-правову оцінку діям ОСОБА_10 під час подій, які відбувалися 26 листопада 2015 року за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 8-А, у м. Києві.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом", п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі "Вєренцов проти України").

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленому в ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно з ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст. 9 КПК України.

Всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний зібраний під час досудового розслідування доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті стороною обвинувачення з грубим порушенням вимог КПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів, як ознака їх якості, визначається нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.1998 року, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006 року, "Шабельник проти України" від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Як зазначалося вище, суд, безпосередньо дослідивши наведені вище докази сторони обвинувачення у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов до наступного висновку.

Так, з характеризуючих матеріалів, наданих стороною захисту, а саме з витягу наказу № ДЗД/16-6/79-16 від 16 січня 2016 року Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 у період з 15 жовтня 2014 року по 16 січня 2016 року працював на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті в відділі чергових частин та організації охорони Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Частиною 1 статті 11 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації.

Згідно із ст. 1 Положення про Державну пенітенціарну службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 225 від 02 липня 2014 року (в Редакції від 27.08.2015 року) державна пенітенціарна служба України (ДПтС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції і який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» № 343 від 18 травня 2016 року, Державну пенітенціарну службу України ліквідовано та покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Таким чином, ОСОБА_5 на момент вчинення, інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме 26 листопада 2015 року, та під час здійснення досудового розслідування був працівником правоохоронного органу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 216 КПК України (в редакції Закону 771-VIII від 26 листопада 2015 року) слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державних службовців, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України згідно з частиною п`ятою цієї статті.

Пунктом 1 Розділу ХІ КПК України встановлено, що до дня введення в дію положень частини четвертої статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 цього Кодексу.

Після введення в дію положень частини четвертої статті 216 цього Кодексу кримінальні провадження, розпочаті слідчими органів прокуратури, у тримісячний строк передаються слідчими цих органів відповідному органу досудового розслідування з урахуванням підслідності, визначеної цим Кодексом.

До дня введення в дію частини п`ятої статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування передбачених нею злочинів здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом.

Пунктом 1 Розділу VI Закон України «Про Державне бюро розслідувань», встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня утворення Кабінетом Міністрів України Державного бюро розслідувань, але не пізніше 1 березня 2016 року, крім положень частин другої та третьої статті 11 цього Закону (щодо формування Конкурсної комісії), які набирають чинності з 1 січня 2016 року.

Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0014210 від 26 листопада 2015 року, мало бути здійснено слідчими органами прокуратури.

Тобто всі докази, що були зібрані під час досудового розслідування, які в подальшому були надані прокурором в судовому засіданні, мали бути здобуті слідчими органами прокуратури.
В той же час, в порушення вимог ст. 216 КПК України (в редакції Закону № 771-VIII від 26 листопада 2015 року) з моменту початку досудового розслідування до його закінчення, докази у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 були зібрані слідчими Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, тобто з грубим порушенням визначення суб`єктної підслідності органу досудового розслідування.
Як установлено вище, згідно з положеннями ч. 4 ст. 216 КПК України (в редакції Закону № 771-VIII від 26 листопада 2015 року) дане кримінальне провадження віднесено до підслідності слідчих органів прокуратури.
Тому, розпочавши кримінальне провадження, прокурор, на підставі ч. 4 ст. 216, ч. 2 ст. 36 КПК України зобов`язаний був, з дотриманням правил підслідності, доручити проведення досудового розслідування слідчим органів прокуратури.
Так, за змістом ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є будь - які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. У вказаній нормі знайшло своє втілення «правило плодів отруйного дерева», згідно якого не є допустимим доказ, отриманий з використанням іншого недопустимого доказу. Відповідно до концепції «плодів отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж (справа «Гефген проти Німеччини»).
Докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом (справа «Нечипорук і Йонкало проти України»).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
З аналізу вказаних положень, закріплених, в тому числі у статтях 86, 87 КПК України можна зробити висновок, що одержання фактичних даних належним суб`єктом є однією з обов`язкових умов для визнання доказів допустимими.
В Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 761/34909/17 зазначено, що здійснення досудового розслідування не уповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів не допустимими.
Враховуючи наведені обставини, здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами, а саме слідчими Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, а не слідчими органів прокуратури, як того вимагали положення ч. 4 ст. 216 КПК України (в редакції Закону 771-VIII від 26 листопада 2015 року) є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
У зв`язку з чим суд, в повному обсязі визнає недопустимими докази, які були надані стороною обвинувачення в ході судового розгляду.
Таким чином з урахуванням викладених обставин та ретельного дослідження наданих в ході судового розгляду доказів, суд приходить до висновку про те, що допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні, у кримінальному провадженні немає, тобто у відповідності до вимог ст.ст.91, 92 КПК України стороною обвинувачення не доведена винуватість ОСОБА_5 у пред`явленому йому за ч. 1 ст. 125 КК України обвинуваченні, що відповідно до вимог ст.62 Конституції України, ч. 2 і ч. 4 ст. 17, ст. 94, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України є підставою для прийняття рішення про визнання ОСОБА_5 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні через недоведеність вини, а тому його необхідно виправдати.

Цивільний позов ОСОБА_10 у кримінальному провадженні на підставі ст. 129 КПК України, підлягає залишенню без розгляду.
Арешт на майно у кримінальному провадженні не накладався.

Підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили не встановлено.

Долю речових доказів необхідно вирішити у порядку, встановленому ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 371, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдати, у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене вказане кримінальне правопорушення.

Речові докази: сд-диск на якому зафіксовано проведення слідчого експерименту залишити для подальшого зберігання при матеріалах кримінального провадження.

Цивільний позов ОСОБА_10 залишити без розгляду.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк із моменту отримання його копії.

Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Шевченківського
районного суду м. Києва ОСОБА_1