Справа № 308/8758/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород кримінальне провадження за № 0000754, відомості про яке 02.03.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Ужгород, що зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, працює на посаді касира торговельного залу в фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , неодруженої, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,
В С Т А Н О В И В:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000754, відомості про яке 02.03.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Ужгород, що зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, працює на посаді касира торговельного залу в фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , неодруженої, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 , у вигляду тримання під вартою без визначення розміру застави на строк до 2-х місяців. Прокурор просив врахувати, що на даний час наявні підстави для продовження строку дії та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , оскільки ризики, якими керувався суд при обранні вказаного заходу не відпали та не припинили існувати.
Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченій, оскільки ризики на які вказує прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу відсутні, обвинувачена не має наміру переховуватися від суду.
Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала думку свого захисника.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Згідно ч. 3 ст. 199 цього Кодексу обставиною, яка є підставою для продовження строку тримання під вартою є те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 02.03.2020 року, о 15 год. 20 хв., в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_4 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
04.03.2020 року відносно ОСОБА_4 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком до 30.04.2020 року, включно.
28.08.2020 ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_4 продовжено по 02.09.2020 року, без визначення розміру застави.
31.08.2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 скеровано до Ужгородського міськрайонного суду для розгляду по суті.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01 жовтня 2020 року призначено судовий розгляд по суті кримінального провадження за № 0000754, відомості про яке 02.03.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_4 продовжено по 19 травня 2021 року, без визначення розміру застави.
Відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , слідчим суддею під час досудового розслідування був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, то на підставі вищенаведених норм суд вважає за необхідне за клопотанням прокурора розглянути питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченої або ж змінити їй застосований раніше запобіжний захід.
У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.
Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою, інкримінованого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину.
Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченій правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачена ОСОБА_4 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що ОСОБА_4 залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення її стану здоров`я та доказів на підтвердження міцності її соціальних зв`язків в місті постійного проживання, належних доказів про репутацію, майновий стан.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченої ОСОБА_4 здається явно переконливою.
Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_4 під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, необхідності проведення ряду процесуальних дій на даний час та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обовязковому застосуванню під час кримінального провадження.
Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).
Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачену переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.
Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання її винною у вчинені вище вказаного злочину.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченої, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачена, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачена з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.
На користь реального існування вказаних ризиків слід віднести ті обставини, що ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до п`ятнадцяти років.
Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді її покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.
Фактичні обставини, якими суд раніше обґрунтовував існування такого ризику своєї актуальності не втратили.
Обстановка вчинення злочину може впливати на кримінально-правову кваліфікацію діяння, проте не нівелює значення ризику, який суд вважає встановленим, хоча і з певними обмовками.
Суд вважає доведеним, що на даному етапі розгляду справи існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу є підставою для продовження обвинуваченій строку тримання під вартою.
Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Щодо доводів захисника обвинуваченої про те, що ОСОБА_4 не має наміру переховуватися від суду, зважаючи на те, що остання за першим викликом з`являлася до слідчого, прокурора. То суд зауважує, що ОСОБА_4 перебувала під вартою з моменту її затримання 02.03.2020 року, та до цього часу. Таким чином, наведені доводи не можуть бути підставою вважати, що ризик переховування обвинуваченої на даний час відсутній.
Окрім того, суд вважає, що на час розгляду клопотання про продовження обвинуваченій строків тримання під вартою, існує ризик щодо незаконного впливу на свідків. Так, на разі у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , призначено судовий розгляд. На даний час свідків у кримінальному провадженні у судовому засіданні не були допитані. Відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинуваченої на свідків.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Разом із тим, суд вважає, що прокурором в підготовчому судовому засіданні не доведено існування наступних ризиків: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п.4 ч.1 ст.177 КПК України), вчинити інше кримінальне правопорушення (п.5 ст.177 КПК України) та існує ризик її протиправної поведінки.
Суд вважає такі ризики не мотивованими та необґрунтованими, зведеними до формалізу. Підстави вважати, що обвинувачена може вчинити інше кримінальне провадження у суду відсутні.
З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченої під вартою, даних про особу обвинуваченої, в силу характеру інкримінованого обвинуваченій діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченій ОСОБА_4 під вартою.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу із тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які приймались до уваги при обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу суду не надано.
Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_4 , а також ризик її впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає. А застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, наявність суспільного інтересу в встановленні істини по справі. А також, що пред`явлено обвинувачення з посиланням на обтяжуючу обставину, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Окрім того, суд бере до уваги особу обвинуваченої, її соціальні зв`язки, стан здоров`я, згідно посилань сторони захисту має ниркову недостатність, а саме те, що ОСОБА_4 має середню освіту, незаміжня, дітей на утриманні не має, раніше не притягалася до кримінальної відповідальності.
Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_4 під вартою відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинувачених в умовах СІЗО, суду не представлено.
Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинуваченої постійного місця проживання, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.
Суд не відхиляє доводів сторони захисту на користь обвинуваченої, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, чи визначення розміру застави при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.
Враховуючи тяжкість обвинувачення у злочині, який спричинив смерть людини, обставини скоєння кримінального правопорушення, та особу обвинуваченої, суд вважає відсутніми підстави для визначення застави для неї у відповідності до вимог ч.4 ст.183 КПК України.
Таке продовження строку тримання обвинуваченій ОСОБА_4 під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.
З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченій ОСОБА_7 , буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314, 315, 331, 372 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні за № 0000754, відомості про яке 02.03.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, без визначення розміру застави, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 14 липня 2021 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1