ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1569/21 Справа № 192/2937/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої розглядається питання

про застосування примусових заходів

виховного характеру , ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах особи, щодо якої розглядається питання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000491 02 липня 2016 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Солоного Дніпропетровської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року задоволено клопотання потерпілої ОСОБА_10 про відмову від приватного обвинувачення та закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_7 .
Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_7 за вчинення суспільно небезпечного діяння, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000491 02 липня 2016 року, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_10 від приватного обвинувачення за ч. 1 ст. 162 КК України.

Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, при цьому потерпілою було висловлено бажання щодо відмови від даного обвинувачення, слід вважати це безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно ОСОБА_7 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання потерпілої та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи свої вимоги захисник зазначає, що провадження не є приватним обвинуваченням, а тому не може бути закрите за заявою потерпілої. Вважає, що потерпіла у своїх заявах фактично стверджує про невинуватість ОСОБА_7 . Вказує, що суд повинен був розглядати справу за первісним клопотанням від 30 вересня 2016 року, проте суд розглядав провадження за клопотанням від 30 травня 2018 року. Зазначає, що судом не було розглянуто клопотання захисника про витребування матеріалів досудового розслідування.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_9 , особа, стосовно щодо якої розглядається питання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_7 та її законний представник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити в повному обсязі.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Частиною 4 статті 26 КПК України передбачено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. При цьому відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, в тому числі, передбаченого частиною першою статті 162 (порушення недоторканності житла без обтяжуючих обставин).

Якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, кримінальне провадження підлягає закриттю (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої статті 284 КПК України, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, то суд, відповідно до положень абз. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України, постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Положеннями пункту 2 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд приймає рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

При цьому в провадженні, яке згідно зі ст. 477 КПК України може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення) відносно особи, яка не досягла віку кримінальної відповідальності, за наявності клопотання потерпілої сторони про відмову від звинувачень щодо такої особи, попри клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру, суд, з огляду на міжнародні стандарти (ст.ст. 3 (1), 9, 10, 18, 21, 37 (с) та 40 (2) (b) (ііі) Конвенції про права дитини), беручи до уваги правові наслідки для неповнолітнього, діючи відповідно до принципу верховенства права (ст. 8 КПК України), керуючись ч.ч. 4 та 6 ст. 9 КПК України, має закрити кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілою стороною від звинувачень.

Два особливі порядки кримінального провадження, передбачені в КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення (гл. 36) та кримінальне провадження щодо неповнолітніх (гл. 38) не виключають одне одного та не є альтернативними, а співвідносяться як загальне (з огляду на процес початку та можливого завершення провадження) зі спеціальним (суб`єкт). Неповнолітній вік особи не може призвести до більш тяжких наслідків, ніж якби обвинуваченим був повнолітній.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції надійшло клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітньої ОСОБА_7 , яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 335 КК України відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000491 від 02 липня 2016 року.
У підготовчому судовому засіданні від 28 січня 2021 року прокурор зазначив, що державне обвинувачення у цьому кримінальному провадженні підтримується лише в обсязі клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру від 30 травня 2018 року за вчинення суспільного небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, яке одночасно є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.
В судовому засіданні від 28 січня 2021 року потерпілою ОСОБА_10 було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення (а.с. 87).
05 лютого 2021 року на адресу суду потерпілою було подано ще одне письмове клопотання щодо закриття кримінального провадження, у якому остання звернула свою увагу, що дане клопотання було заявлено нею саме з підстав відмови від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, а не з тих мотивів, що вона не вважає винною неповнолітню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.
Оскільки відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, з яким з огляду на вищезазначені норми кримінального процесуального закону погоджується і апеляційний суд.
Незгода сторони захисту із закриттям кримінального провадження не є підставою для відмови в задоволенні клопотання потерпілої, оскільки право заперечувати проти закриття кримінального провадження враховується лише при вирішенні питання про звільнення обвинуваченої особи від кримінальної відповідальності, а не у випадку відмови потерпілої від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 497 КПК України якщо під час досудового розслідування прокурор дійде висновку про можливість виправлення неповнолітнього, який обвинувачується у вчиненні вперше кримінального проступку, злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості без застосування кримінального покарання, він складає клопотання про застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру і надсилає його до суду, при цьому клопотання про застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру може бути складене і надіслане до суду за умови, що неповнолітній обвинувачений та його законний представник проти цього не заперечують.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження будь-яких заперечень щодо складання та направлення до суду клопотання про застосування до неповнолітньої ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у самої ОСОБА_7 , її законного представника та захисника не було.
При цьому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що оскільки в матеріалах провадження відсутня письмова заява потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, то дане провадження не є провадженням у формі приватного обвинувачення, з огляду на наступне.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, вчинення якого інкримінується ОСОБА_7 , відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України відноситься до кримінальних правопорушень у формі приватного обвинувачення.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань заявником по кримінальному провадженню № 0000491 від 02 липня 2016 року за ч. 1 ст. 162 КК України зазначено потерпілу ОСОБА_10 .
Також, з правової позиції, висловленої Великою палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19), слідує, що кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.
Як слідує з матеріалів провадження, зокрема, з журналів судових засідань від 16 січня 2017 року, 10 липня 2017 року та технічних записів до них потерпіла підтвердила зазначені у клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру обставини вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та наполягала на задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_7 .
Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а оскільки потерпілою у судовому засіданні від 28 січня 2021 року було висловлено бажання щодо відмови від даного обвинувачення, слід вважати це безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно ОСОБА_7 .
При цьому необхідно зазначити, що відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 712/1710/19, під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.
За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника є безпідставними.

Отже, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, суд апеляційної інстанції не знаходить.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги захисника та залишення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах особи, щодо якої розглядається питання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4