Провадження № 11-кп/4820/401/21
Справа № 675/232/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 26 березня 2021 року, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду 26 березня 2021 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст.ст. 81, 82 КК України не передбачають. Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі є помилування актом Президента України.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 26.03.2021 та постановити нову ухвалу, якою клопотання задовольнити.

Вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, суперечить законодавству України та нормам міжнародного права, порушує матеріальні та процесуальні права засудженого.

Відсутність в законодавстві Україні механізму дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, чи заміни такого покарання більш м`яким, не є перешкодою для задоволення клопотання.

Місцевий суд не врахував, що практика Європейського суду з прав людини, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є невід`ємною частиною національного законодавства та мають вищу юридичну силу аніж національне законодавство. Тому для їх застосування не потрібно вносити зміни до законів України.

Суд не вправі відмовляти у задоволенні клопотання засудженого, яке ґрунтується на Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.

Суд безпідставно не застосував рішення Європейського суду з прав людини на які посилався у клопотанні засуджений, з приводу того, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв. Крім того засуджений до довічного позбавлення волі не повинен відбувати покарання, якщо відповідні нелогічні підстави перестали бути актуальними.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, з посиланням на відсутність механізму звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі, суд порушив міжнародний договір та ст.28 Конституції України.

Також в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 зазначає, що інститут помилування як спосіб дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації.

У нормах КК України відсутня реалістична перспектива звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

З матеріалів провадження видно, що вироком Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2002 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 190-1, 69, 223 ч. 2, 42 КК України в редакції закону 1960 року, ст.187 ч.4 КК України в редакції закону 2001 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності.

Ухвалою Верховного суду України від 09.07.2002, вирок Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2002 року стосовно ОСОБА_7 залишено без зміни.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 12 квітня 1998 року по 09 липня 2002 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у державній установі «Замкова виправна колонія № 58».

Установою виконання покарань ОСОБА_7 характеризується посередньо, заохочень не має, чотири накладених на нього дисциплінарних стягнень є погашеними.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 суд своє рішення мотивував тим, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст.ст. 81, 82 КК України не передбачають. При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність визначає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи і таким правом може скористатися засуджений ОСОБА_7 .

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так стаття 51 КК України визначає види покарань, зокрема відповідно до п.п. 11, 12 цієї статті до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

У статтях 81, 82 КК України врегульовані питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким.

Вказані норми не передбачають можливості умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст. 87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 р. №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Твердження в апеляційній скарзі про те, що спосіб заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України, а саме здійснення помилування Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації, на законність ухвали суду не впливають.

Суд правильно в ухвалі вказав, що єдиним механізмом захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі є помилування, яке здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

При цьому нормами діючого законодавства України механізм заміни судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання не передбачений.

На даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», на яке у клопотанні посилається засуджений, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 , оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст.28 Конституції України.

З урахуванням викладеного безпідставними є й доводи апеляційної скарги засудженого про те, що місцевий суд не врахував, що практика Європейського суду з прав людини, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є невід`ємною частиною національного законодавства, мають вищу юридичну силу аніж національне законодавство, та що для їх застосування не потрібно вносити зміни до законів України.

Суд правильно застосував норми матеріального права, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду 26 березня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: