УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року

м. Київ
справа № 235/5147/19
провадження № 51-1551ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 рокута ухвалу Донецького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, які постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001022, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноармійськ Донецької області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від06 жовтня 2020 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 11 травня 2019 року, близько 13 год 00 хв, знаходячись на вулиці біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, керуючись прямим умислом та корисливим мотивом, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, підійшов до громадянки ОСОБА_7 та, шляхом ривка, зірвав з її лівої руки сумку, чим спричинив їй матеріальну шкоду на загальну суму 472 грн 50 коп.
Крім того, ОСОБА_5 18 травня 2019 року, приблизно о 10 год 20 хв, знаходячись у під`їзді між першим та другим поверхами будинку АДРЕСА_3 у вищевказаному місті, наблизився до громадянки ОСОБА_8 , після чого з обох рук потерпілої відкрито, повторно, умисно, вихопив її гаманець, чим спричинив їй матеріальну шкоду на загальну суму 100 грн.
Також, 15 червня 2019 року приблизно о 11 год 05 хв ОСОБА_5 пройшов через незачинену хвіртку, на територію домоволодіння по АДРЕСА_4 , у вищевказаному місті та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, керуючись прямим умислом і корисливим мотивом, шляхом вільного доступу, викрав велосипед марки «Lider Fox»(Лидер Фокс), чим спричинив власнику домоволодіння ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 4 тис. 908 грн 33 коп.
Крім того, цього ж дня приблизно о 13 год 45 хв ОСОБА_5 , проходячи по вулиці повз будинок побуту «Маяк» (вул. Європейська, 49), побачив залишений без нагляду велосипед марки «Україна» та діючи умисно, повторно, керуючись прямим умислом і корисливим мотивом, шляхом вільного доступу, викрав його, чим спричинив власниці велосипеда ОСОБА_10 , матеріальну шкоду на загальну суму 1 тис. 140 грн 00 коп.
До того ж, приблизно о 14 год 30 хв ОСОБА_5 , знаходячись біля будівлі магазину «Продукти» (вул. Європейська, 86), діючи умисно, повторно, керуючись прямим умислом та корисливим мотивом, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, підійшов до громадянки ОСОБА_11 та, шляхом ривка, зірвав з її лівої руки сумку, чим спричинив їй матеріальну шкоду на загальну суму 13 тис. 525 грн 00 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2020 року вирок місцевого суду змінив у частині кваліфікації дій ОСОБА_5 , застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України, та призначення йому покарання. Постановив: перекваліфікувати дії ОСОБА_5 за епізодом, що мав місце 11 травня 2019 року з ч. 2 ст.186 КК України на ч. 1 ст.186 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. В решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить змінити вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду стосовно засудженого та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує про те, що судами не визнано як обставиною, що пом`якшує покарання, факт відсутності матеріальних претензій від потерпілих, які, до того ж, просили призначити не суворе покарання ОСОБА_12 . Крім того, зазначає, що апеляційний суд не надав оцінки досудовій доповіді органу пробації щодо можливості виправлення та перевиховання особи без ізоляції від суспільства. Вказує про щирість каяття засудженого. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, один з яких відноситься до тяжких злочинів, кількості епізодів (5 епізодів), особу обвинуваченого, досудову доповідь органу пробації, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах, пов`язаних з позбавленням волі.

У контексті викладеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання наближеного до мінімальної межі передбаченого санкцією статі, найбільш тяжкого кримінального правопорушення, за які його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, визначаючи можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком, врахував: досудову доповідь, складену органом пробації, відповідно до якої виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), однак зауважив на тому, що, така доповідь має виключно рекомендаційний характер і кримінальним процесуальним законодавством не передбачено обов`язок суду не відступати від запропонованого органом пробації виду покарання.
Разом з тим, суд взяв до уваги й інші обставини справи, а саме: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, за місцем навчання посередньо; молодий вік обвинуваченого, його поведінку, після вчинення кримінальних правопорушень. Також суд врахував й те, що ОСОБА_5 свою вину визнав частково, зокрема, визнав себе винним лише за двома епізодами, що мали місце 15 червня 2019 року (потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), за іншими трьома епізодами злочинної діяльності винним себе не визнав, що, на думку суду, свідчить про відсутність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Крім того, посилання захисника щодо наявності обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , такі як визнання ним вини та активне сприяння слідству у розкритті злочину, Верховний Суд знаходить безпідставними.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.
Крім того посилання захисника на те, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_5 належним чином не врахував позицію потерпілих, які просили суд першої інстанції не позбавляти засудженого волі, є безпідставними, оскільки, за обставин цієї справи, думка потерпілих повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні судом виду і розміру покарання засудженому.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду, в частині визначення розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання, відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від06 жовтня 2020 рокута ухвалу Донецького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3