ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 653/4030/19 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/212/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
іменем України
18 травня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0000230 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено:

за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Визначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки виконувати самостійно.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що він 5 червня 2019 року близько 22.45 години, у порушення вимог п. п. 31.1, 31.4, 31.4.1 а), 31.4.1 в), 31.4. 2а), 31.4.2 б) Правил дорожнього руху України, керуючи технічно несправним автомобілем ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , експлуатація якого заборонена, здійснюючи рух по вулиці Миру в с. Щасливцеве Генічеського району Херсонської області, зі сторони с. Генічеська Гірка Генічеського району Херсонської області, у напрямку центру селища Щасливцеве, перебуваючи на відстані 120 м від дорожнього знаку 5.45 «Щасливцеве», порушуючи вимоги п. 2.3.б, 12.2, 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки яка склалась, не обрав безпечну швидкість руху, своєчасно не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по проїзній частині в смузі свого руху в попутному напрямку за ходом руху автомобіля.
Унаслідок даної дорожньо-транспортної події велосипедисту ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, від яких він помер в кареті швидкої допомоги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 , порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Свої доводи мотивує тим, що, призначаючи ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд належним чином не мотивував своє рішення та не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, що спричинили смерть людини. Поза увагою суду залишено характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР. Зазначає, що думка потерпілої сторони щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в питанні про призначення покарання за вчинення злочинів проти безпеки руху, а тому призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає вимогам ст.65 КК України. Також апелянт зауважує, що в порушення вимог ст.374 КПК України в мотивувальній частині вироку не в повній мірі зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зокрема не вказано наслідки кримінального правопорушення та статтю закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за вчинення злочину, винним у якому визнається обвинувачений.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеку дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, просив ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання, позицію законного представника потерпілого - ОСОБА_7 , яка заперечували проти задоволення апеляційної прокурора, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, позицію обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 , за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, і ці висновку суду ніким не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, за який він засуджений, в обсязі висунутого йому обвинувачення, та не оспорював фактичні обставини кримінального провадження.

Що ж до доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як зазначено в ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно із вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Такі правові позиції Верховного Суду щодо призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК України викладені у постановах від 26.05.2020 року у справі №523/12810/15-к, від 06.08.2020 року у справі №155/1064/18.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Зі змісту апеляційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

З матеріалів кримінального провадження випливає, що, призначаючи ОСОБА_9 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.50, 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості злочину, який вчинено з необережності,дані про його особу, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, визнав обставинами, що пом`якшують покарання, - визнання вини, шире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд врахував ставлення обвинуваченого ОСОБА_9 до вчиненого злочину та його поведінку після, а саме те, що він відразу намагався надати допомогу постраждалому, зупинив швидку допомогу, яка їхала назустріч, визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину.

Також суд врахував позицію законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_7 , висловлену в судовому засіданні, з приводу відсутності будь-яких претензій до обвинуваченого, який повністю відшкодував завдану шкоду, та про можливість призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, тобто із застосуванням ст.75 КК України із звільненням його від відбування покарання з випробуванням.

Зазначені вище обставини, прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються.

Урахувавши ці конкретні обставини справи, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин з необережності, дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію представника потерпілого - ОСОБА_7 , яка не наполягала на призначенні суворого покарання, виходячи з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, реалізуючи принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства з призначенням основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та про наявність достатніх підстав для застосування положень ст.75 КК України і звільнення йоговід відбування основного покарання з випробуванням, з яким погоджується і колегія суддів.

Таке покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових злочинів, а тому відповідає меті покарання й загальним засадам призначення покарання, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, оскільки за умови проведення із засудженим відповідних профілактичних заходів та контролю за його поведінкою може бути досягнуто його виправлення.

Доводи прокурора про те, що судом недостатньо враховано тяжкість вчиненого злочину,його наслідки та обставини порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху, є безпідставними, оскільки ці обставини були враховані судом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 відшкодував потерпілому завдану шкоду. Про відсутність претензій до засудженого представник потерпілого - ОСОБА_7 повідомила і суду апеляційної інстанції, надіславши відповідну заяву.
Необґрунтованими є посилання прокурора на те, що думка представника потерпілого щодо виду та розміру покарання у кримінальних провадженнях не є вирішальною, оскільки вона була врахована судом не як вирішальна обставина при призначенні ОСОБА_9 покарання, а була врахована в сукупності як з обставинами, за яких ним було вчинено злочин, його подальшої поведінки, так і з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, відомостей, що характеризують особу винного.

Крім того, від представника потерпілого - ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій вона просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 залишити без зміни та не наполягала на призначенні йому суворого покарання.

Цю ж позицію вона безпосередньо висловила під час апеляційного розгляду.

Врахування думки потерпілого у кримінальному провадженні не є імперативною забороною для суду. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК України, викладеній у постановах від 06 серпня 2020 року у справі № 155/1064/18 та від13 серпня 2020 року у справі № 716/1224/19, від 28 січня 2021 року у справі № 164/40/20.
Крім того, прокурором в апеляційній скарзі не спростовано встановлені судом обставини, що стосуються належної поведінки ОСОБА_9 одразу на місці вчинення злочину, а саме вчинення ним активних дій, спрямованих на надання допомоги потерпілому, що жодним чином не свідчить про неможливість його виправлення в умовах відбування покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, та не вказує про його суспільну небезпечність.

Колегії суддів зазначає, що апеляційна скарга прокурора не містить переконливих доводів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також не містить обставин, які б свідчили про необхідність виправлення ОСОБА_9 лише в умовах ізоляції від суспільства, які б із урахуванням положень ст.413, 414, 420 КПК України давали підстави для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку лише з підстав того, що судове рішення, на думку апелянта, необґрунтовано.

З огляду на викладене вище, висновок суду першої інстанції про можливість застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_9 , є обґрунтованим і вмотивованим, а доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, зворотне не доводять.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено підстав, визначених ст.420 КПК України, за наявності яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок, зокрема за наявності порушень вимог ст.374 КПК України, як про це стверджує апелянт.

Так, судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку викладено формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним. На підставі аналізу доказів судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 за відповідною нормою закону України про кримінальну відповідальність, за якою особу піддано кримінальній відповідальності та визнано винною, повністю відповідає сформульованому обвинуваченню, визнаному судом доведеним.
Описки, допущені судом у мотивувальній частині вироку в кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України, жодним чином не впливають на суть ухваленого судового рішення, ці описки були виправлені ухвалою суду від 17.12.2020 року, яка прокурором не оскаржується.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи прокурор та заявлені ним вимоги, його апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4