Справа №590/1019/19
Провадження №1-кп/590/41/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2020 року Ямпільський районний суд

Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю: сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_3

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Ямпіль Сумської області об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гужівка Ічнянського району Чернігівської області, українця, громадянина України, який має вищу освіту, працюючого в ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод» на посаді директора, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 з 26.11.2013 року та по теперішній час займає посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ямпільський ливарний механічний завод» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38094493, місцезнаходження юридичної особи: 41200, Сумська область, Ямпільський район, смт. Ямпіль, вул. Ботанічна (колишня назва 50 років СРСР), буд. 2, код КВЕД: 24.53 Лиття легких кольорових металів (основний).

Відповідно до п.11.1 Статуту ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», виконавчим органом Товариства є Директор. Директор здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства в межах своїх повноважень, визначених Статутом та контрактом, укладеним Товариством з Директором.

Відповідно до п.11.4 Статуту ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», на Директора покладається організація виконання рішень Загальних зборів учасників та здійснення поточного керівництва Товариством. Директор компетентний та несе відповідальність за: 11.4.1 Забезпечення виконання всіх планів діяльності Товариства, затверджених Зборами, а також за виконання всіх інших рішень останніх. 11.4.2 Виконання всіх завдань та функцій, покладених на нього Зборами, Статутом на контрактом. 11.4.3. Прийом та звільнення персоналу Товариства згідно з політикою, визначеною Зборами відповідно до Законодавства.

Таким чином ОСОБА_4 виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, та, відповідно до примітки 1 статті 364 та ч.3 ст.18 КК України він є службовою особою.

Відповідно наказу №7 від 22.02.2019 року, виданого ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», ОСОБА_5 прийнятий на роботу на посаду охоронника, де працював до 03.05.2019 року, після чого був звільнений з Товариства на підставі наказу №19 від 03.05.2019 року за власним бажанням.

Відповідно до ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом.

Враховуючи, що ОСОБА_5 відноситься до вищевказаної категорії робітників, а отже вважається робітником, якому нараховується та виплачується заробітна плата за фактично виконаний обсяг робіт.

Отже, ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод» в особі директора ОСОБА_4 , будучи роботодавцем, взяв на себе зобов`язання дотримуватись трудового законодавства перед ОСОБА_5 , та діючи умисно, в порушення норм законодавства, що регламентують порядок, систему, форми та строки оплати праці, а саме:

ст.43 Конституції України, якою передбачено, що «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом»;

ч.1 ст.97 Кодексу законів про працю України, у відповідності до якої оплата праці робітників здійснюється погодинною, договірною або іншими системами оплати; оплата може здійснюватися за результатами індивідуальних та колективних робіт;

ч.4 ст.97 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган або фізична особа не має право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами;

ч.5 ст.97 КЗпП України та ч.3 ст.15 Закону України "Про оплату праці" (в редакції від 21.10.2004 року), які передбачають, що «Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці»;

ч.1 ст.115 КЗпП, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», у відповідності до яких заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації або іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органом (а у випадку відсутності таких органів - представниками, обраними та уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за яким здійснюється виплата;

ст.21 КЗпП, відповідно до якої власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган виступає з однієї сторони трудового договору, та як роботодавець, зобов`язаний забезпечити реалізацію трудових прав робітників, в тому числі права на своєчасне отримання в повному обсязі заробітної плати;

ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати робітникам не можуть бути поставлені в залежність від проведення інших платежів та їх черговості;

ст.21 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання;

ст.22 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами;

ч.1 ст.47 КЗпП України, якою визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу;

ч.1 ст.116 КЗпП України, якою визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум;

ч.1 ст.83 КЗпП України, якою визначено, що У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи керівником Товариства, умисно порушуючи вимоги зазначених статей Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», безпідставно не виплатив заробітну плату найманому працівнику охороннику ОСОБА_5 за виконану ним роботу з 25.02.2019 року по 03.05.2019 року на загальну суму 7944,97 грн., тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.175 КК України.

Крім того, Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 з 26.11.2013 року та по теперішній час займає посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ямпільський ливарний механічний завод» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38094493, місцезнаходження юридичної особи: 41200, Сумська область, Ямпіьський район, смт. Ямпіль, вул. Ботанічна (колишня назва 50 років СРСР), буд. 2, код КВЕД: 24.53 Лиття легких кольорових металів (основний).

Відповідно до п.6.5 Статуту ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», виконавчим органом Товариства є Директор. Директор всі питання діяльності товариства, за винятком тих, що віднесені до компетенції Зборів учасників.

Відповідно до п.6.6 Статуту ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», Директор Товариства - діє без довіреності від імені Товариства в межах своєї компетенції, видає накази та розпорядження, у відповідності з трудовим законодавством, наймає на роботу і звільняє працівників, розпоряджається майном і коштами Товариства, виступає розпорядником кредитів, представляє Товариство у відносинах з вітчизняними і зарубіжними юридичними та фізичними особами.

Таким чином ОСОБА_4 виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, та, відповідно до примітки 1 статті 364 та ч.3 ст.18 КК України він є службовою особою.

Відповідно наказу №29 від 21.03.2017 року, виданого ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», ОСОБА_6 прийнятий на роботу на посаду охоронника, де працював до 31.05.2018 року, після чого був звільнений з Товариства на підставі наказу №27 від 31.05.2018 року за власним бажанням.

Відповідно до ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом.

Враховуючи, що ОСОБА_6 відноситься до вищевказаної категорії робітників, а отже вважається робітником, якому нараховується та виплачується заробітна плата за фактично виконаний обсяг робіт.

Отже, ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод» в особі директора ОСОБА_4 , будучи роботодавцем, взяв на себе зобов`язання дотримуватись трудового законодавства перед ОСОБА_6 , та діючи умисно, в порушення норм законодавства, що регламентують порядок, систему, форми та строки оплати праці, а саме:

ст.43 Конституції України, якою передбачено, що «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом»;

ч.1 ст.97 Кодексу законів про працю України, у відповідності до якої оплата праці робітників здійснюється погодинною, договірною або іншими системами оплати; оплата може здійснюватися за результатами індивідуальних та колективних робіт;

ч.4 ст.97 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган або фізична особа не має право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами;

ч.5 ст.97 КЗпП України та ч.3 ст.15 Закону України "Про оплату праці" (в редакції від 21.10.2004 року), які передбачають, що «Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці»;

ч.1 ст.115 КЗпП, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», у відповідності до яких заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації або іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органом (а у випадку відсутності таких органів - представниками, обраними та уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за яким здійснюється виплата;

ст.21 КЗпП, відповідно до якої власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган виступає з однієї сторони трудового договору, та як роботодавець, зобов`язаний забезпечити реалізацію трудових прав робітників, в тому числі права на своєчасне отримання в повному обсязі заробітної плати;

ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати робітникам не можуть бути поставлені в залежність від проведення інших платежів та їх черговості;

ст.21 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання;

ст.22 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами;

ч.1 ст.47 КЗпП України, якою визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу;

ч.1 ст.116 КЗпП України, якою визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум;

ч.1 ст.83 КЗпП України, якою визначено, що У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи керівником Товариства, за період з 21.03.2017 року по 31.05.2018 року, умисно порушуючи вимоги зазначених статей Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», безпідставно не виплатив заробітну плату найманому працівнику охороннику ОСОБА_6 за виконану ним роботу на загальну суму 12356,00 грн., тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.175 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав та надав суду чіткі та послідовні покази з цього приводу, пояснивши, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 з 26.11.2013 року та по теперішній час займає посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ямпільський ливарний механічний завод». Він виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції та є службовою особою. Відповідно наказу №7 від 22.02.2019 року, виданого ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», ОСОБА_5 прийнятий на роботу на посаду охоронника, де працював до 03.05.2019 року, після чого був звільнений з Товариства на підставі наказу №19 від 03.05.2019 року за власним бажанням. Але він, ОСОБА_4 , будучи керівником Товариства, умисно порушуючи вимоги зазначених статей Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», безпідставно не виплатив заробітну плату найманому працівнику охороннику ОСОБА_5 за виконану ним роботу з 25.02.2019 року по 03.05.2019 року на загальну суму 7944,97 грн.. Крім того, відповідно наказу №29 від 21.03.2017 року, виданого ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», ОСОБА_6 прийнятий на роботу на посаду охоронника, де працював до 31.05.2018 року, після чого був звільнений з Товариства на підставі наказу №27 від 31.05.2018 року за власним бажанням. Але він, ОСОБА_4 , будучи керівником Товариства, за період з 21.03.2017 року по 31.05.2018 року, умисно порушуючи вимоги зазначених статей Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», безпідставно не виплатив заробітну плату найманому працівнику охороннику ОСОБА_6 за виконану ним роботу на загальну суму 12356,00 грн..

Заслухавши пояснення обвинуваченого, з`ясувавши думку учасників судового провадження, за згодою обвинуваченого суд відповідно до ч.3 ст.26 та ч.3 ст.349 КПК України визнав за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998р., параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009р.), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978р., «Коробов проти України» від 21.10.2011р. «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю поза розумним сумнівом. У суду не має сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань обвинуваченого.

За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.1 ст.175 КК України, що виразились у безпідставній невиплаті заробітної плати більш як за один місяць громадянам, вчинені умисно керівником підприємства.

Згідно ст.337 КПК України суд діє в межах висунутого обвинувачення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 у відповідності до положень ст.12 КК України вчинив кримінальні проступки, у вчиненому розкаявся, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває (а.с.129,135), відповідно до ст.89 КК України раніше не судимий (а.с.131-132,142-143), позитивно характеризується за місцем мешкання (а.с.126,138).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.

При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно ст.6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, враховуючи думку потерпілих, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, враховуючи роз`яснення, надані в п.2, п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів буде з застосуванням ст.69 КК України, призначивши основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.175 КК України у виді штрафу без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій та займатися вказаною діяльністю, оскільки наявні декілька обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину із урахуванням особи винного призначене покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Речові докази відсутні.

Судові витрати відсутні.

Запобіжний захід під час досудового розслідування ОСОБА_7 не обирався.

Цивільні позови не заявлено.

Керуючись п.1, п.2, п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.3 ст.349, ст.ст.368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175 КК України та призначити покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті (санкції частини статті) ч.1 ст.175 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій та займатися вказаною діяльністю.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ямпільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з моменту його проголошення

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ямпільського районного суду

Сумської області ОСОБА_1