Справа № 638/3285/19
Провадження № 1-кс/638/15/21
УХВАЛА
Іменем України
22 січня 2021 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту, в якому просить скасувати накладений 12 грудня 2011 року на підставі винесеної слідчим відділу СУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_4 постанови б/н «про накладення арешту на майно» від 12 грудня 2011 року арешт на вклади, цінності та інше майно заявника ОСОБА_3 , де б воно не знаходилось.
В обґрунтування клопотання зазначив, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року (кримінальна справа № 638/3123/13к) заявника ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України і призначено остаточне покарання у вигляді 13 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року скасував вирок суду першої інстанції в частині засудження заявника ОСОБА_3 за шахрайство відносно ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, матеріали кримінальної справи в цій частині виділено в окреме провадження та повернуто для додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок суду першої інстанції в частині призначення заявнику ОСОБА_3 покарання змінено і призначено остаточне покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року із змінами, внесеними згідно із Законом № 1246-VII від 06 травня 2014 року, звільнено заявника ОСОБА_3 від відбування призначеного йому покарання.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційні скарги засуджених та їхнього захисника були залишені без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року у не скасованій під час апеляційного перегляду частині суду Харківської області від 18 квітня 2016 року було залишено без змін.
26 грудня 2017 року апеляційний суд Харківської області постановив ухвалу за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на постанову районного суду від 07 серпня 2017 року, якою апеляційну скаргу задовольнив частково, оскаржувану постанову скасував і призначив новий розгляд заяви Центральної ОДШ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа для виконання в суді першої інстанції.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року, яка набрала законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2018 року було скасовано і постановлено нову ухвалу якою заяву Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про поновлення пропущеної строку для пред`явлення на виконання виконавчого листа № 638/3123/13-к від 25 вересня 2014 року було залишено без задоволення в повному обсязі. Скасовуючи ухвалу районного суду і відмовляючи у поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа про конфіскацію майна заявника до виконання, апеляційний суд встановив і виходив з того, що з огляду на зміст ухвалених щодо ОСОБА_3 судових рішень його було звільнено від відбуття як основного, так і додаткового покарання у виді конфіскації майна. На цій підставі колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області вирішила, що заявника ОСОБА_3 було звільнено від додаткового покарання у вигляді конфіскації його майна, а тому примусове виконання цього додаткового покарання є неможливим. Отже, майно заявника ОСОБА_3 не підлягає примусовій конфіскації.
Однак, майно заявника ОСОБА_3 досі арештовано, оскільки під час досудового розслідування вказаної вище кримінальної справи з метою забезпечення заявлених цивільних позовів, а також в цілях забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України в Харківській області б/н від 12 грудня 2011 року було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_3 , де б воно не знаходилось (фотокопія вказаної постанови слідчого про накладення арешту на майно обвинуваченого додається).
Однак, як вже зазначалось вище, наразі вказана кримінальна справа відносно ОСОБА_3 вже розглянута судами і його було звільнено від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього належного йому майна.
Також на сторінці 42 вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, який в цій частині був залишений без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, встановлено, вирішено і зазначено, що всі без виключення цивільні позови потерпілих суд залишає без задоволення як не доведені належними і допустимими доказами у судовому засіданні.
Таким чином, оскільки всі без виключення цивільні позови потерпілих були залишені без задоволення, а від призначеного додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна заявник ОСОБА_3 був апеляційним судом звільнений, приводи та підстави, які були причиною для накладення арешту на все майно заявника ОСОБА_3 , наразі повністю відпала і більше не існують.
У зв`язку з цим, вказаний вище накладений раніше в ході досудового розслідування арешт на все майно заявника ОСОБА_3 має бути скасований судом як недоцільний і такий, що не може бути продовжений.
В судове засідання ОСОБА_3 та прокурор не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися, причини неявки суду не повідомили.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього документи, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з наступних підстав.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права.
Скасування постанови про порушення кримінальної справи є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
Таким чином будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття (скасування) кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття (скасування) втрачають кримінальний процесуальний характер.
Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
З урахуванням вказаного, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. А також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року №372/2904/17-ц. Підстав для відступу від цих позицій слідчий суддя не знаходить.
У наведених постановах закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, після розгляду справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у кримінального судочинства заміщення ним функцій суду цивільної юрисдикції.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що слідчий суддя, тобто суд кримінальної юрисдикції, при розгляді даного клопотання про скасування арешту майна не є судом, установленим законом, а тому провадження з розгляду даного клопотання підлягає закриттю.
Керуючись ст.ст.170,173,174 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Провадження за розглядом клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна - закрити.
Ухвала слідчого може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали шляхом подачі апеляційної до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано

Слідчий суддя ОСОБА_1