н/п 1-кс/953/7333/21
"03" серпня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
До Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна.
У вказаному клопотанні захисник просив суд скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.01.2019 року по справі №641/7762/18 (провадження №1-кс/641/243/2019) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент накладення арешту належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за №292 від 29.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 .
Клопотання обґрунтовано тим, що кримінальне провадження, в рамках якого було накладено арешт, було закінчено 11.09.2020 року, проте, всупереч вимогам ч. 3 ст. 174 КПК України, прокурором одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження арешт майна скасовано не було.
В судове засідання слідчий, прокурор, заявник ОСОБА_4 та його представник не з`явилися. Адвокатом ОСОБА_3 через канцелярію суду було подано заяву про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.
За таких обставин, враховуючи належне та своєчасне повідомлення судом всіх учасників справи про день та час розгляду клопотання, з метою дотримання строків, встановлених КПК України, суд вважає за необхідне розглянути клопотання за відсутності нез`явившихся осіб.
Розглянувши клопотання та додані до нього докази встановлені наступні обставини.
Попередньо досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснювалося слідчим СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 .
Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.01.2019 року по справі №641/7762/18 (провадження №1-кс/641/243/2019) було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент накладення арешту належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за №292 від 29.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5
Відповідно до ч. 3 ст. 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Всупереч викладеному, при винесенні 11.09.2020 року постанови про закриття кримінального провадження арешт, накладений на вищевказану квартиру, скасовано не було, що підтверджується копією відповідної постанови, наданою захисником ОСОБА_3 до клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19) відступила від власного правового висновку щодо юрисдикції спору про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальному провадженні, визначивши, що питання скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.
Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що "в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі".
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.
Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, у §§ 51-54 у справі Васілеску проти Румунії, яка стосується тривалого арешту золотих монет, конфіскованих до набуття чинності Протоколу № 1, коли рішення про повернення монет заявникові, видане після набуття чинності, було скасоване, Суд зазначив, що практична перешкода може складати порушення Конвенції так само як і правова перешкода. Втрата здатності розпоряджатися майном разом із невдалими спробами виправити ситуацію викликали досить серйозні наслідки для заявника для того, щоб розглядатися Судом як фактична конфіскація.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

ЄСПЛ у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами.

Враховуючи наслідки арешту майна для власника майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, керуючись також загальними засадами кримінального провадження, визначеними у ст. 7 КПК України, положеннями ч. 4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 174, 372, слідчий суддя -

ухвалив:
Клопотання представника власника майна ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.01.2019 року по справі №641/7762/18 (провадження №1-кс/641/243/2019) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент накладення арешту належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за №292 від 29.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1