Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

19 лютого 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0004034 від 18 жовтня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України, ?
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів. Строк тримання під вартою постановлено рахувати з моменту оголошення ухвали, а саме з 03 лютого 2021 року. Встановлено строк дії ухвали до 04 квітня 2021 року. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 84 080 грн., з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, у випадку внесення застави. Строк дії ухвали та покладених обов`язків, у разі внесення застави, встановлено до 04 квітня 2021 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 покликається на незаконність ухвали суду, вважає, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального Закону.
Вказує, що суд, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не прийняв до уваги доводи захисту про те, що у клопотанні прокурора викладене лише твердження про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України наявні, без викладу обставин та без посилання на докази, хоча тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не є виправданим, оскільки фактично ризики, що вказані у клопотанні фактично відсутні.
Зазначає, що суд взагалі не досліджував питання можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу по відношенню до тримання під вартою, яким є домашній арешт, а обвинувачений має постійне місце проживання, за яким має можливість відбувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, де працівники поліції могли б контролювати поведінку обвинуваченого.
Ризик здійснення ОСОБА_7 протиправних дій, направлених на порушення закону і тим паче схиляння до незаконних дій інших осіб, на думку захисника, відсутній.
Також зазначає захисник, що ОСОБА_7 повністю сприяв у проведенні досудового розслідування та не мав наміру перешкоджати здійсненню кримінального провадження.
Вказує захисник і на міцні соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, перебуває у «цивільному шлюбі», проживає в одному селі зі своєю бабусею, якій допомагає по господарству та підтримує матеріально, за місцем проживання характеризується позитивно.
Просить скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. т. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
З матеріалів провадження слідує, що на розгляді в Рівненському міському суді перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0004034 від 18 жовтня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 з тих підстав, що на час подання клопотання ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшилися і продовжують існувати та доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, буде недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не зможе запобігти наявним ризикам.
Так, як вбачається з матеріалів провадження суд першої інстанції свій висновок про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , з яким погоджується і колегія суддів, мотивував врахуванням того, що ОСОБА_7 раніше судимий, судимості не зняті і не погашені в установленому законом порядку, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відсутні стійкі соціальні зв`язки, не одружений, взявши до уваги обставини та характер вчинення злочину, у якому обвинувачується, його суспільну небезпечність, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність реальних ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.
При цьому колегія суддів бере до уваги і тяжкість інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, особу обвинуваченого, який будучи звільненим у зв`язку з відбуттям покарання за ч.2 ст. 185 КК України в липні 2020 року, на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив, та в жовтня місяці 2020 року, як вбачається з пред`явленого йому даного обвинувачення, вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності, офіційно не працевлаштований, тобто постійного джерела доходу немає, що виправдовує необхідність продовження запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Зазначені вище обставини в сукупності свідчать, що заявлені ризики є реальними і продовжують існувати, тому суд обґрунтовано продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою.
В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор ствердив, що дане кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 перебуває на стадії судового розгляду, однак ще навіть не визначено порядок дослідження доказів.
Доводи апеляційної скарги, що стороною обвинувачення не надано належних доказів в підтвердження ризиків, а до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід є безпідставними, окрім того аналогічні доводи сторони захисту були предметом розгляду в суді першої інстанції та їм надана належна правова оцінка з урахуванням висунутого обвинувачення, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою не здатний нівелювати заявлені ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Колегія суддів не ігнорує ті аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції на користь обвинуваченого, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.
Даних, які б перешкоджали подальшому утриманню ОСОБА_7 під вартою, не встановлено.
За наведеного доводи сторони захисту про наявність підстав для зміни стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на менш суворий запобіжний захід, зокрема, домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та невиправданими.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, відтак підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
УхвалуРівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0004034 від 18 жовтня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3