Справа № 157/1018/21 Провадження №11-сс/802/388/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року про відмову в накладенні арешту на майно (ЄРДР № 0000239),
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, а саме грошову купюру 100 доларів США з серійним номером РВ56215216 G, яку добровільно видав працівникам поліції свідок ОСОБА_7 , в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000239, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою. Посилається на те, що вилучена під час огляду грошова купюра є предметом кримінального правопорушення та має значення для подальшого проведення слідчих дій в рамках даного кримінального провадження. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання про накладення арешту на майно задовольнити повністю.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримувала подану апеляційну скаргу та просила скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на майно, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Положеннями ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з тих обставин, що хоча вказане вище майно й має значення речового доказу для кримінального провадження, проте відсутні підстави вважати, що існують ризики його втрати або знищення, а прокурор не довів необхідності арешту вилученої дізнавачем грошової купюри, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, щодо можливості втрати цього майна, оскільки надання речі статусу речового доказу або наявність ознак такого не може бути безумовною та єдиною підставою для накладення арешту на майно.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 22 липня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000239 внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за фактом «03 липня 2021 року біля 16 год. ОСОБА_8 , перебуваючи в житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, таємно, шляхом вільного доступу, з тумбочки, що знаходилася в спальній кімнаті, викрав грошові кошти в сумі 100 доларів США, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_9 збитки на вказану суму»
В межах вказаного кримінального провадження прокурор ОСОБА_6 звернулася до слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області про накладення арешту на майно, саме грошову купюру 100 доларів США з серійним номером РВ56215216 G, яку добровільно видав працівникам поліції свідок ОСОБА_7 .

У клопотанні про арешт майна прокурор зазначив, що вилучене в ході огляду місця події майно є речовим доказом та може бути використано як доказ факту вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою забезпечення кримінального провадження шляхом його збереження вважає за необхідне накласти арешт на вказане майно.

Відповідно до положень ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Вимогами п.п.2, 3 ч.2 ст.131 КПК України визначено, що арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.ст.94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно приписів п.1 ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Апеляційний суд, перевіривши клопотання вважає, що воно не відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону, оскільки воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

Як вбачається із клопотання, в ньому не зазначені мета та правова підстава арешту майна, а лише формально вказано, що є достатні підстави вважати, що вищезазначене майно може бути використано як доказ причетності, доведення чи спростування певних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, клопотання прокурора, будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на майно, які би відповідали меті та завданням арешту, воно не містить.
Аналіз клопотання прокурора про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, прокурором не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, що об`єкт кримінального правопорушення сто доларів США, які належать потерпілій ОСОБА_9 , добровільно виданий дізнавачу.
Вказані обставини повністю підтверджуються заявою ОСОБА_7 від 21.07.2021 про добровільну видачу купюри «100 доларів США» та протоколом огляду предметів від 22.07.2021, які містяться в матеріалах кримінального провадження.
Таким чином, дослідивши усі вказані обставини в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що вказане майно хоча й має значення речового доказу для кримінального провадження, проте відсутні підстави вважати, що існують ризики його втрати або знищення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Нових доказів під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення апеляційному суду надані не були.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування рішення суду, апеляційний суд не вбачає.

Підстав для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року про відмову в накладенні арешту на майно без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: