печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву захисника засудженого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про виправлення помилки у вироку Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002, -

В С Т А Н О В И В :
Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_3 , звернувся до суду з даною заявою про виправлення помилки у вироку Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002.

Обґрунтовуючи вищезазначену заяву, заявник зазначив, що судові рішення щодо ОСОБА_3 підлягають зміні через неправильне застосування кримінального закону при призначенні йому покарання, яке необхідно призначити у виді позбавлення волі на строк 15 років. Так, на думку заявника, покарання стосовно осіб, які були засуджені до смертної кари або до довічного позбавлення волі за злочини, вчинені до 04.04.2000, мало б бути пом`якшено до п`ятнадцяти років позбавлення волі, враховуючи рішення Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання. Однак суд, на думку заявника, при ухвалені вироку допустив помилку у частині призначеної міри покарання та призначив ОСОБА_3 покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Розгляд заяви захисника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про виправлення помилки у вироку Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 було призначено на 01.12.2020 о 10 год. 30 хв. в режимі відеоконференції з Дніпропетровською виправною колонією № 89, за участю засудженого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 , про що належним чином повідомлено учасників провадження.

В призначений для розгляду час Дніпропетровська виправна колонія № 89 на відеозв`язок із судом не вийшла, причини чого суду не повідомлені.

Захисник ОСОБА_4 в телефонному режимі повідомив секретаря судових засідань, що його не пропустили до приміщення Дніпропетровської виправної колонії № 89 у зв`язку із карантинними обмеженнями, та просив проводити розгляд справи за відсутності сторони захисту.

Представник Київської місцевої прокуратури в судове засідання не з`явився. Про час, місце та дату судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 379 КПК України питання про внесення виправлень суд вирішує в судовому засіданні. Учасники судового провадження повідомляються про дату, час і місце засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Судом, з урахуванням викладеного, принципу диспозитивності кримінального провадження, визнано можливим розглянути заяву у відсутність осіб, які були належним чином повідомлені, на підставі доводів, викладених у самій заяві, та матеріалів справи.

Дослідивши заяву та долучені в її обґрунтування матеріали, а також матеріали кримінальної справи № 1-15/2002, суд дійшов наступного висновку.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 ОСОБА_3 засуджений за ст. ст. 69, 93 п. п. «а», «г», «е», «з», «и» КК України в редакції 1960 року, ст. 185 ч. 2, ст. 15 ч. 1, ч. 1 ст. 153, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 КК України в редакції 2001 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належному йому на праві власності /том 40 а. м. 1-63/.

Ухвалою Верховного Суду України від 28.11.2020 касаційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду м. Києві від 06.06.2002 залишено без змін /том 40 а. м. 232-245/.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч. 1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ зазначає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року, та положення цього Кодексу із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Смертна кара була винятковою мірою покарання відповідно до ст. 24 КК (в редакції 1960 р.), 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі», а до вказаної дати іншими нормами права не було скасовано виняткову міру покарання, вона була зупинена, була визнана такою, що не відповідає Конституції України, та в рішенні Конституційного Суду України не було зазначено про її скасування.

При ухвалені вироку 06.06.2002 щодо ОСОБА_3 було застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі, вид покарання обирався судом з урахуванням усіх обставин вчинення злочину, особи яка вчинила злочин.

Що стосується вимоги заявника про виправлення помилки допущеної у вироку, керуючись ст. 379 КПК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Однак така вимога заявника не може бути задоволена, оскільки у вищезазначеному порядку суд не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили, та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Враховуючи вищезазначене, підстави для задоволення заяви адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , про виправлення помилки у вироку Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 відсутні.

Керуючись ст. ст. 372, 376, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволенні заяви захисника засудженого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про виправлення помилки у вироку Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1