Провадження № 11-кп/4820/329/21
Справа № 675/2269/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2021 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Сумський слідчий ізолятор № 25» та Ізяславським районним судом Хмельницької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про визнання покарання таким, яке не відповідає вимогам закону, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені компетенцією лише перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам, а тому суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції. Разом з тим, у своїй ухвалі суд першої інстанції також вказав на відсутність будь-яких законодавчо визначених підстав для вирішення питань щодо невідповідності в Україні покарання у виді довічного позбавлення волі приписам Конституції України та Європейській конвенції з прав людини та основоположних свобод та усунення пов`язаних з цим протиріч.

Непогоджуючись з даним рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року скасувати та задовольнити його клопотання, яким визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає вимогам ст. 28 Конституції України та порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року до довічного позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України.

02 грудня 2020 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням, в якому просив визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає вимогам ст. 28 Конституції України та порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Конституції України). При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

У справі «Петухов проти України № 2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питань щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі приписам Конституції України та Європейській конвенції з прав людини та основоположних свобод у суду відсутні, про що правильно було зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, всебічно та повно дослідивши обставини справи, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Разом з тим, слід зазначити, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, де в ч. 1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України,колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання покарання таким, яке не відповідає вимогам закону, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4