У Х В А Л А
16 червня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кривому Розі обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000013, внесеного до ЄРДР 04.06.2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, освіта вища, одружений, працює генеральним директором ТОВ «Промисловий ремонт», не судимий, місце проживання: АДРЕСА_1

у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України,

В С Т А Н О В И В:
В провадження Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 08 вересня 2020 року надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000013, внесеного до ЄРДР 04 червня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.09.2020 року визначено підсудність вказаного кримінального провадження за Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
В ході підготовчого судового засідання обвинуваченим ОСОБА_4 заявлено клопотання про повернення обвинувального акту, оскільки: (а) обвинувальний акт вручено обвинуваченому за відсутності адвоката та з порушенням права на захист; (б) обвинувальний акт не містить відомостей та анкетних даних потерпілого та шкоди завданої криінальним правопорушенням; (в) відсутні дані про правонаступництва органу досудового розслідування та прокуратури; (г) повідомлення про підозру не вручено належним чином; (ґ) обвинувачення викладено некоректно, містить положення, що прямо протирічать один одному; (д) реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про проведення всіх процесуальних дій та та прийнятих процесуальних рішень; (е) обвинувальний акт складено, затверджено та направлено до суду поза межами строків досудового розслідування.

Захисник обвинуваченого підтримав свого підзахисного, просив повернути обвинувальний акт прокурору з підстав невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України. Проти клопотання прокурора про призначення справи до судового розгляду заперечував, вважає необхідним обвинувальний акт повернути прокурору.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вказаного клопотання у зв`язку із відповідністю обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України. Просив призначити справу до судового розгляду та відмовити у задоволенні скарг обвинуваченого, оскільки вони стосується безпосередньої оцінки доказів.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт, приходить до наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Щодо порушення права на захист:
Статтею 20 КПК України закріплено право на захист, зокрема підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Така норма чинного КПК кореспондується із ч. 3 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, яка передбачає, що «кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя». На такому підході наголошує Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях по справах «Шомоді проти Італії», «Медицина проти Швейцарії».
Європейський суд з прав людини визначає захисника у кримінальному процесі не як окрему процесуальну фігуру, а як учасника, який невідривно зв`язаний зі своїм підзахисним. Вся його діяльність має бути спрямована на захист обвинуваченого у відповідності з його інтересами, що може бути досягнуто лише після спілкування та узгодження позиції захисту. Той факт, що особа ухиляється від слідства та суду сам по собі не позбавляє його саме в розумінні ст. 6 Конвенції права на захист захисником за власним вибором.
Європейський Суд визнає порушення п. 1 ст. 6 Конвенції у поєднанні з підпунктами «b» і «с» п. 3 ст. 6 Конвенції коли обвинуваченому, підозрюваному не надано можливості підготувати свій захист та ефективно скористатись допомогою захисника (справа «Лучанікова проти України».
Чинним кримінально процесуальним кодексом визначено можливість залучення захисника як самим підозрюваним, обвинуваченим, так і слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом ( ст. ст. 48, 49 КПК України). Для останнього випадку необхідним є сукупність умов - коли участь захисника є обов`язковою, і коли обвинувачений самостійно захисника не залучив.
Постановою про залучення захисника для здійснення захисту за призначенням від 26 грудня 2018 року залучено захисника до участі у цьому кримінальному провадженні, через регіональний центр з надання безоплатної правової допомоги. На підставі цієї постанови було надано доручення адвокату ОСОБА_6 для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 .
В подальшому відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, саме за участю адвоката ОСОБА_6 було здійснено ряд процесуальних дій з 27 грудня 2018 року в тому числі і вручення обвинувального акту 05 березня 2019 року до першого судового засідання по цій справі.
При цьому, суд звертає увагу, що захисника за призначенням було залучено не на окрему процесуальну дію.
До обвинувального акту додано розписку адвоката ОСОБА_6 про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування від 05 березня 2019 року та розписку обвинуваченого ОСОБА_4 про отримання тих самих матеріалів з зауваженням, щодо відсутності вільно обраного захисника ОСОБА_8 .
При цьому як прокурору, так і слідчому було відомо про здійснення захисту адвокатом ОСОБА_8 , оскільки його було залучено ще до повернення обвинувального акту Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та він приймав участь у судових засіданнях.
Статтею 293 КПК України зазначено, що одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Невиконання органом досудового розслідування даної процесуальної дії може бути розцінено як порушення права обвинуваченого на захист, за умови якщо підозрюваний та його захисник самі не відмовляться від отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. Разом з тим, при зверненні до суду з обвинувальним актом сторона обвинувачення не надала розписки захисника ОСОБА_8 про отримання ним копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.
При цьому суд звертає увагу, що прокурор міг направити рекомендоване відправлення захиснику (обвинувальний акт та реєстр матеріалів), але доказів цього не надав.
Стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_8 відмовились або ухилялись від отримання обвинувального акту та реєстру матеріалів.

Процесуальна дія, передбачена ст. 293 КПК України, стосується права обвинуваченого на захист і гарантій, які міститься в пунктах a) та b) ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з наступними протоколами (Право на справедливий суд), згідно яких кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим… про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливість, необхідні для підготовки до свого захисту.
За таких обставин слід визнати, що обов`язків передбачених ст. 293 КПК України прокурор не дотримався.
Щодо посилання, що обвинувальний акт не містить відомостей та анкетних даних потерпілого та шкоди завданої криінальним правопорушенням.
Відповідно до ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року встановлено, що:

«…під час підготовчого судового засідання ОСОБА_9 було подано до канцелярії суду цивільний позов а порядку ст. 128 КПК України в якому він просить визнати його цивільним позивачем по даному кримінальному провадженню, а також зазначає, що він є потерпілим на виробництві і невиконанням рішення суду обвинуваченим ОСОБА_4 йому завдано шкоду, оскільки до теперішнього часу не складено на виконання рішення суду актів за формами Н1 та Н5, у зв`язку з чим йому не виплачено страхові виплаті, належні за законом, не відшкодована шкода, однак з реєстру матеріалів досудового розслідування не вбачається, що відносно ОСОБА_9 складалась постанова про визнання його потерпілим.
Крім того, відповідно до ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням і відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Однак, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 містить формальне посилання на те, що ОСОБА_9 є потерпілим на виробництві і позбавлений права на отримання належним виплат у зв`язку з тим, що рішення суду не виконано обвинуваченим ОСОБА_4 .. Будь-яких даних про проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, яка є обов`язковою за змістом ст. 242 КПК України матеріали кримінального провадження не містять».
Основною конституційною засадою судочинства, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Проте, вказаний у рішенні апеляційного суду недолік обвинувального акту проігноровано.
Щодо обставин повідомлення про підозру.
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року встановлено, що: «…без наявності передбачених ст. 136 ч.1 КПК України доказів вручення повідомлення про підозру ( в тому числі і внаслідок відмови адресата від його отримання або закінчення строку зберігання на поштовому відділенні), а саме відсутності розпису особи в поштовому повідомленні про отримання вищевказаного документу, таке повідомлення вважається не врученим. Відтак процесуальний статус особи у кримінальному судочинстві не змінюється, оскільки фактично повідомлення про підозру не було вручено, особа не була ознайомлена з його змістом, а також правами та обов`язками підозрюваного. Однак це не позбавляє сторону обвинувачення здійснювати інші дії, направлені на встановлення місцезнаходження особи та виклик її для вручення повідомлення про підозру, що зроблено не було, а тому ОСОБА_4 такого статусу в кримінальному провадженні № 0000013 від 04.06.2015 року не набув. Крім того, відносно нього складено обвинувальний акт як відносно особи, яка не набула процесуального статусу підозрюваного та обвинуваченого в порядку, передбаченому нормами КПК України».
Суд знову звертає увагу на обов`язковість судового рішення та посилання у ньму на ці обставини як на підстави поверненння обвинувального акту.
Відповідно до ст. 42 КПК України підозрюваним, зокрема є особа щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
В рішеннях ЄСПЛ «Фокс, Кембел і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначається, що наявність «обґрунтованої підозри» передбачає існування фактів та інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ця особа могла вчинити злочин. Факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як такі, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Згідно ст. 279 КПК України, у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені ст. 278 КПК України, тобто вручити нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру. Доказів виконання зазначених вимог статей 278, 279 КПК України прокурором суду не було надано.
Щодо відсутності данних про правонаступництва органу досудового розслідування та прокуратури.
Суд звертає увагу, що вказані обставини не є підставою для повернення обвинувального акту, оскільки можуть бути дослідженні при судовому розгляді.

Щодо доводів, що обвинувачення викладено некоректно, містить положення, що прямо протирічать один одному.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу. Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені як між собою, так і з доданими до обвинувального акта додатками згідно вимог ч. 4 ст. 291 КПК України. При цьому реєстр матеріалів досудового розслідування має відповідати вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт має містити: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, анкетні відомості кожного обвинуваченого, анкетні відомості кожного потерпілого, прізвище, ім`я, по-батькові та займана посада слідчого, прокурора, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди, завданої правопорушенням, розмір витрат на залучення експерта, дату та місце його складання та затвердження.

Статтею 291 КПК України передбачено вичерпний перелік вимог до обвинувального акту та відомостей, які обвинувальний акт має містити, а також перелік додатків до нього, порушення вказаних вимог та відсутність перерахованих відомостей та додатків і є підставами для повернення прокурору обвинувального акту для усунення недоліків, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
За правилами ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.
Як вбачається з матеріалів провадження, прокурором та слідчим були недотримані вимоги КПК України, оскільки вказаний обвинувальний акт в порушення п. 1 ч. 1 ст. 91 та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить відомостей щодо часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення, а також не містить відомостей про те, яким саме чином та в який спосіб ОСОБА_4 не виконане рішення суду.
Так, суд звертає увагу, що в порушення положень пункту 5 ч. 2 ст. 291 КПК України направлений до суду обвинувальний акт містить лише формальний та поверхневий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правову кваліфікацію кримінального правопорушення (тобто те, що встановлено досудовим розслідуванням), але не містить формулювання обвинувачення, яке у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України являється твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, в направленому до суду обвинувальному акті лише поверхнево описано фактичні обставини справи, які кваліфіковані як злочин проти правосуддя, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України (в редакції якої норми статті не зазначено).

Так, відповідно до ст. 2 КК складовими елементами злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.
Кримінальна відповідальність за ст. 382 КК настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.
З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК, може бути скоєний як у формі невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню.
Використання законодавцем у диспозиції ст. 382 КК словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказує на необхідність у кожному конкретному випадку звертатися як до тексту самого судового рішення, так і до норм законодавства, які визначають порядок виконання вироків, рішень, ухвал і постанов суду.
Суд, зауважує, що обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення є встановлення в ньому вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованої для виконання певним особам. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок про виконання рішення суду.
Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятись у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені в самому судовому рішенні. За умови, що невиконання судового рішення виявляється в формі бездіяльності, для притягнення особи до кримінальної відповідальності обов`язковим є з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати.
Крім того, при викладі фактичних обставин (які є значно більш деталізовані від обвинувачення, яке містить декілька абзаців) зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , починаючи з 01.07.2013 року по 28.02.2015 року та з 02.06.2015 року по 12.10.2017 року перебував на посаді генерального директора ТОВ «Промисловий ремонт». При цьому в обвинуваченні не зазначено, в який саме період скоєнно злочин (фактично визначено як триваючий до моменту складання обвинувального акту), з урахуванням перебування ОСОБА_4 на посаді. А отже, вказаний обвинувальний акт в порушення п. 1 ч. 1 ст. 91 та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить відомостей щодо часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення, а також не містить відомостей про те, яким саме чином та в який спосіб ОСОБА_4 не виконане рішення суду. Оскільки, у фактичних обставинах зазначено, що комісію із розслідування було створено, що до обіймання посади.
З урахуванням викладеного в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію, інкримінованого кримінального правопорушення, яка не узгоджується із викладеними фактичними обставинами кримінального провадження.
Вказані дані не дають змоги суду зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичним формулюванням та позбавляють можливості роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення, що може бути визнано як порушення права на захист.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві № 8 від 24.10.2003 р., суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Про неконкретність обвинувачення, як порушення права на захист, зазначено у Постанові ККС ВС від 22 березня 2018 року (справа № 521/11693/16-к; провадження № 51-380км17), а саме: ... При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже, фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 03.07.2019 року по справі № 288/1158/16-к.
п. 30 « … конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК України...».
п. 33 «Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК України...)».
Враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах по справам №711/3965/15-к, №145/1573/15-к, 346/5142/17, 200/18903/17, 320/56/15-к: «Кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:
1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;
2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Склад злочину - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з наступних елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.
Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи».
Статтею 9 Конституції України визначено: міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а сам принцип верховенства права та саме кримінальне процесуальне законодавство у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зазначено у ст. 8 та ст. 9 ч. 5 КПК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На обов`язковість застосування норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини вказав судам Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 13 від 19.12.2014 року.
Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47). Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у підпункту "в" п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.07.2000 року у справі „Маттоціа проти Італії).
В рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України: «обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі, об`єктивної та суб`єктивної сторони, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії, що є завданням кримінального провадження, відповідно до положень ст. 2 КПК України.
Враховуючи викладене, суд має забезпечити реалізацію права на захист та передбачених законом процедур не тільки під час судового розгляду, в тому числі й під час підготовчого судового засідання.
Оскільки вказані відомості, які входять до формулювання обвинувачення, обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх обсяг, доцільність та достовірність є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.
При цьому, суд враховує, що прокурор у ході судового розгляду не зможе змінити обвинувачення в цій частині, оскільки, згідно з ст. 338 КПК України прокурор має таке право, тільки якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення.

Також до обвинувального акту, в порушення вимог ч.1 ст.109 та п.1 ч.4 ст. 291 КПК України, доданий реєстр матеріалів досудового розслідування, який не відповідає в повному обсязі вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України, а саме: він не відображає в повному обсязі проведених процесуальних дій, не містить даних щодо усіх осіб, відносно яких або за участю яких проводились певні дії та щодо яких приймались процесуальні рішення.

Суд приходить до висновку щодо невідповідності обвинувального та реєстру до нього вимогам ст. 291 КПК України, в зв`язку з чим, відповідно до ст. 314 КПК України, приймає рішення про повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Суд вважає, що вищеназвані недоліки перешкоджають призначенню справи до розгляду по сутті, відсутність обвинувачення в обвинувальному акті навіть за наявності викладу фактичних обставин та правової кваліфікації, порушує передбачене ст. ст. 7, 20, 42 КПК України право на захист від пред`явленого обвинувачення та принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості на підставі ст. 22 КПК України.

Таким чином, невідповідність обвинувального акту вимогам закону позбавляє суд можливості призначити судовий розгляд та в подальшому розглянути кримінальне провадження по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення у відповідності до закону.
Усунення виявлених недоліків на стадії підготовчого або судового розгляду справи законом не передбачено, у зв`язку з чим обвинувальний акт із зазначених вище підстав підлягає поверненню прокурору, як такий що не відповідає вимогам КПК України відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України для усунення виявлених недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 6, 8, 9, 19, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 7, 110, 291, 283, 314 КПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженню, зареєстрованому 04.06.2015 року в ЄРДР за № 0000013, за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 382 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.

Повний текст ухвали складено 18 червня 2021 року.

Суддя ОСОБА_1