Номер провадження: 11-кп/813/1496/21
Номер справи місцевого суду: 946/3299/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2021 року, якою прокурору був повернутий обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000095 від 10 лютого 2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Совєтський Совєтського району АР Крим, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.135 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Ізмаїл Одеської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.135 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2021 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000095 від 10 лютого 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.135 КК України та ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.135 КК України повернутий прокурору Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 для усунення вказаних та виявлених в цій ухвалі недоліків, протягом розумного строку.

Прийняте рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації.

Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення взагалі не містять посилань про тяжкість тілесних ушкоджень, у завданні яких ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються, а також за яким саме критерієм вони до таких відносяться, чи то за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, чи то за критерієм втрати будь-якого органу або його функцій, чи то за критерієм каліцтва, чи то за критерієм стійкої втрати працездатності не менш як на одну третину, чи то за критерієм непоправного знівечення обличчя

Крім того, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України за кваліфікаційною ознакою «групою осіб». Однак, як також було вище зазначено, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення обвинувального акту не вказано, чи діяли обвинувачені саме групою осіб.

Отже, в обвинувальному акті у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення не зазначена обов`язкова кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, що також не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення

Таким чином, особою, яка складала обвинувальний акт, не повно та не конкретно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, що не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що зазначена в обвинувальному акті.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та повернути обвинувальний акт до суду першої інстанції для розгляду зі стадії підготовчого засідання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору, вийшов за межі, визначені ст.314 КПК України, оскільки вдався до дослідження питань, які є предметом судового розгляду, а саме надав оцінку обвинуваченню та вирішив питання щодо невірної кваліфікації.

При цьому суд чітко не вказав, які саме недоліки допущені прокурором та, що їх виправлення надасть можливість суду призначити справу до розгляду.

Також прокурор не погоджується з твердженням суду про відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення в частині зазначення, на думку суду, взаємовиключних ознак, оскільки обвинувальний акт в цій частині містить всі необхідні формулювання.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином засобами поштового зв`язку, про причини неявки апеляційний суд не повідомили, з заявами про відкладення судового засідання не звертався. Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебувають у СІЗО та доставлені не були.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу прокурора за відсутності обвинувачених та їх захисників.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п.3 ч. ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 4 ст.110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Згідно положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а й змісту формулювання обвинувачення та викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

З обвинувального акту відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що в ньому викладені фактичні обставини вчинених обвинуваченим злочинів з правовою кваліфікацією.

Між тим, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації кримінального правопорушення.

Так, з обвинувального акту вбачається, що правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зазначена в обвинувальному акті за ч.2 ст.121 КК України за ознаками: умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, а також за ч.1 ст.135 КК України за ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Частиною другою ст. 121 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження при обтяжуючих обставинах (кваліфікований склад).

Разом з тим, ознаки тяжкого тілесного ушкодження наведені у диспозиції ч.1 ст.121 КК України, а саме: під умисним тяжким тілесним ушкодженням розуміється умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Проте, в обвинувальному акті у викладі фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення зазначено, що ОСОБА_8 , діючи спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_9 , наніс потерпілому ОСОБА_13 не менше 10 ударів руками та ногами в область голови та тулубу, у результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу забою головного мозку, крововиливу під тверду мозкову оболонку (субдуральна гематома) правої гемісфери, множинні садна, підшкірні гематоми параорбітальних областей.

З огляду на викладене. апеляційний суд погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що в обвинувальному акті ані виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, ані формулювання обвинувачення взагалі не містять посилань про тяжкість тілесних ушкоджень, у завданні яких ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються, а також за яким саме критерієм вони до таких відносяться, чи то за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, чи то за критерієм втрати будь-якого органу або його функцій, чи то за критерієм каліцтва, чи то за критерієм стійкої втрати працездатності не менш як на одну третину, чи то за критерієм непоправного знівечення обличчя.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що в обвинувальному акті дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України за кваліфікаційною ознакою «групою осіб». Однак, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення обвинувального акту не вказано, чи діяли обвинувачені саме групою осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КК України, кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказівка в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_8 вступив з ОСОБА_9 у злочинну змову та діючи спільно і за попередньою змовою не є тотожною поняттю «групою осіб» в розумінні наведеної ч. 1 ст. 28 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення не зазначена обов`язкова кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення за ч. 2 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення зазначені два епізоди кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , а саме за ч. 2 ст. 121 та за ч. 1 ст. 135 КК України. При цьому з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_15 та ОСОБА_14 обвинувачуються у вчинені вказаних діянь у різний час та при різних обставинах, що описані в обвинувальному акті. Однак правова кваліфікація даних кримінальних правопорушень в обвинувальному акті зазначена спільно для обох епізодів обвинувачення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінальних правопорушень встановлюють точну відповідність між фактичними обставинами та закріпленими у кримінальному законі ознаками цього діяння, тому за наявності декількох епізодів кримінальних правопорушень при реальній сукупності формулювання обвинувачення та правова кваліфікація повинні бути зазначені за кожний епізод окремо та не можуть бути узагальненими.

Оцінюючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не в повному обсязі, не конкретно, не точно та не зрозуміло зазначені виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, оскільки виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечать правовій кваліфікації, зазначеній в обвинувальному акті, що не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначені недоліки обвинувального акту та його невідповідність положенням ст.291 КПК України є суттєвими і перешкоджають призначити судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в суді першої інстанції.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, повертаючи прокурору обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , врахував положення Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими, у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення права на справедливий судовий розгляд.

Враховуючи те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.135 КК України не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 7, 9, 291, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2021 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000095 від 10 лютого 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.135 КК України та ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.135 КК України повернутий прокурору Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 для усунення вказаних та виявлених в цій ухвалі недоліків, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3