ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001283 відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працюючого по договорам, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
07 лютого 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуття призначеного за цим вироком покарання у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, з іспитовим терміном один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить суму в розмірі 5100,00 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, остаточно призначено обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 гривень, з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки, та у виді позбавлення волі строком 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном один рік та покладенням, у відповідності до п. п. 2, 3 ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року, яким ОСОБА_7 був засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим терміном один рік, та покладенням, у відповідності до п. п. 2, 3 ст. 76 КК України обов`язків, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також покарання у виді штрафу в сумі 5100 грн., що призначено Мирошниченку за ч. 1 ст. 286 КК України виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат по справі.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 , 26 червня 2019 року, близько 22:50 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL VECTRA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить громадянину ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , рухався по правій смузі проїзної частини вул. Перемоги м. Павлоград Дніпропетровської області з боку вул. Полтавська у напрямку вул. Героїв України, наближаючись до нерегульованого перехрестя з другорядною вул. Космонавтів.

Рухаючись на зазначеній ділянці вул. Перемоги ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та до її змін, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку руху пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перетинала проїзну частину дороги з права наліво відносно напрямку руху автомобіля марки «OPEL VECTRA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до перетину з траєкторією руху пішохода. Під час подальшого руху водій ОСОБА_7 навпроти домоволодіння АДРЕСА_2 допустив наїзд передньою правою бічною частиною автомобіля марки «OPEL VECTRA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Порушення п. 12.3. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.

Невиконання водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді перелому лобкових та сідничних кісток тазу, перелому зовнішнього виростку великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки лівого колінного суглобу, забою-гематоми м`яких тканин голови, гематоми лівого гомілково-ступневого суглобу. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих твердих предметів (предмету), що діяли за ударним механізмом з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області або при ударі об такі та такими предметами могли бути виступаючі частини рухаючогося транспортного засобу та дорожнього покриття при падінні та ударі об нього та за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більше ніж як 21 день). Враховуючи морфологічні ознаки виявлених тілесних ушкоджень, більш вірогідно, що в момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 перебувала у вертикальному чи близькому до такого положенні та більш вірогідно, була повернута до травмуючого предмету (автомобілю) лівою половиною тіла (перелом кісток лівого колінного суглобу).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного йому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортним засобом на 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяці позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
В іншій частині вирок суду прокурором не оскаржується.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та як наслідок цього - допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Обвинувачений в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників кримінального провадження, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом засудженого, перевіривши матеріали провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.
Що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення обвинуваченому покарання, яке невідповідне ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 Про практику призначення судами кримінального покарання, суд зобов`язаний врахувати, в першу чергу, ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини цього злочину, його наслідки, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Досягнення виправлення засудженого допускає усунення суспільної небезпечності особи, тобто такий вплив покарання, внаслідок якого у винного з`являється схильність до законослухняної поведінки. Також необхідно враховувати і те, що сам факт призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує почуття справедливості у суспільства.
Розглядаючи кримінальне провадження та призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України вищевказані вимоги закону судом було дотримано в повному обсязі.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є кримінальним проступком, вчиненим з необережності, характер вчиненого кримінального правопорушення, яке пов`язане з порушенням правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.
Належно прийняв дані про особу ОСОБА_7 , який раніше був судимий за вчинення умисного злочину проти власності, кримінальний проступок з необережності вчинив в період іспитового строку, має постійне місце проживання, працює за наймом, тобто, має законне джерело доходу, нових умисних злочинів в період іспитового строку не вчиняв.
Врахував і конкретні обставини справи, а саме, що обвинувачений в добровільному порядку в повному обсязі відшкодував збитки потерпілій стороні, врахував і думку потерпілої, яка жодних претензій до обвинуваченого не має, не наполягала на призначенні останньому суворого покарання або покарання, пов`язаного із позбавленням волі та призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального проступку, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначити обвинуваченому більш суворе покарання на підставі ст. ст. 71, 72 КК України у виді позбавленні волі строком на 5 років 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального закону України, та ОСОБА_7 призначене покарання, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, з урахуванням обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання є достатньо обґрунтованим та переконливим, а відповідно правильним.
Водночас, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, зокрема, щодо застосування положень ст. ст. 71, 72 КК України при призначенні остаточного покарання.
Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Як вбачається з резолютивної частини вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року, застосовуючи положення ст. ст. 71, 72 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю даного вироку та вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року (яким обвинувачений засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік) шляхом складання покарань за цими вироками, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ч. 3 ст. 72 КК України передбачено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що на підставі ст. ст. 71, 72 КК України покарання, призначене за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 5100,00 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та покарання, призначене за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року у виді позбавлення волі строком на 5 років та звільнення на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, підлягають самостійному виконанню та складанню не підлягають.
Окрім цього, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключити з мотивувальної частини вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року посилання на обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченому рецидив злочинів, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
Рецидив злочинів має місце там, де особа, що має не зняту або не погашену судимість за раніше вчинений умисний злочин, вчиняє новий умисний злочин.
В свою чергу, необхідними ознаками рецидиву злочину повинні бути вчинення особою двох чи більше одиничних злочинів, кожен з яких передбачений у КК України як самостійний (окремий) склад злочину, а також, те, що злочини, які утворюють рецидив, мають бути тільки умисними.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений є особою раніше судимою і нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, вчинив в період іспитового строку за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року, однак, враховуючи те, що скоєне ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відповідно до класифікації злочинів є кримінальним проступком вчиненим з необережності, тобто без наявного умислу, то в даному випадку правові підстави для визначення такої ознаки як рецидив злочину та врахування його, як обставина, яка обтяжує покарання обвинуваченому відсутні.
Тож, з огляду на вказане, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини судового рішення рецидив злочинів, оскільки такі посилання суду є невідповідними обставинам кримінального провадження та свідчать про порушення судом першої інстанції норм кримінального законодавства України.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 413, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 286 КК України в частині призначеного йому покарання змінити.
Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 грн., з позбавленням права керувати траспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. ст. 71, 72 КК України покарання, призначене за даним вироком у виді штрафу в розмірі 300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 грн., з позбавленням права керувати траспортними засобами строком на 2 (два) роки, та покарання, призначене за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2019 року у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, від відбування якого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України звільнено з випробуванням з іспитовим терміном 1 (один) рік, із покладенням, у відповідності до п. п. 2, 3 ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання виконувати самостійно.
Виключити з мотивувальної частини вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 286 КК України посилання на обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання рецидив злочинів.
В іншій частині вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Ухвала Дніпровського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4