Окрема думка (спільна) суддів Великої Палати Верховного Суду
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
на ухвалу від 12 липня 2021 року у справі № 1-1048/11
(провадження № 13-101зво21)
Велика Палата Верховного Суду (далі Велика Палата), керуючись статтями 117, 429, 461 464 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), 12 липня 2021 року відмовила ОСОБА_6 у поновленні строку для подання заяви про перегляд постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року та ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2011 року за виключними обставинами, а заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернула.
Судді Великої Палати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не погоджуються з таким рішенням з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів за заявою та наявних у Верховному Суді даних, в оспорюваних постанові й ухвалі йдеться про призначення справи до судового розгляду й залишення ОСОБА_6 попереднього запобіжного заходу. Після неодноразового повернення справи прокурору, скасування цих рішень, зміни територіальної підсудності й передачі справи Хортицькому районному суду м. Запоріжжя, її вкотре було призначено до розгляду. Наразі по суті висунутого обвинувачення остаточного рішення не прийнято, а заявник не перебуває під вартою.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_6 6 липня 2021 року звернувся до Великої Палати із заявою, в якій, порушивши питання про поновлення йому строку її подання, просив скасувати згадані постанову й ухвалу від 14 квітня та 24 листопада 2011 року.
Однак зазначені судові рішення не стосуються суті обвинувачення, є насамперед процедурними, мають строковий характер, їхня дія вичерпується здійсненням передбачених ними заходів, а формальне скасування цих рішень саме собою не забезпечить і не може забезпечити відновлення прав заявника та його попереднього юридичного стану, в якому він перебував до порушення Україною міжнародних зобов`язань за пунктами 1, 3 ст. 5 Конвенції. Крім того, вимога заявника про скасування постанови (ухвали) про призначення справи до судового розгляду суперечить приписам ст. 467 КПК.
Велика Палата, відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку і повертаючи подану заяву, у своїй ухвалі констатувала, що з огляду на положення ч. 1 ст. 459 вказаного Кодексу оскаржені судові рішення не можуть бути предметом перегляду за виключними обставинами.
Разом із тим вважаємо, що Велика Палата, указавши на неможливість перегляду рішень про призначення справи до судового розгляду за виключними обставинами і водночас повернувши заяву через пропущення строку її подання, не тільки допустила істотні суперечності у своїх висновках, але й певною мірою знівелювала правозастосовну практику Касаційного кримінального суду. При цьому Велика Палата залишила поза увагою, що процесуальні строки звернення до суду законодавець передбачив лише для випадків, коли оскаржені судові рішення є предметом перегляду за відповідною процедурою. У разі протилежного висновку додержання заявником строків або їх поновлення за клопотанням особи створює умову для відкриття провадження навіть за відсутності належного предмета перегляду. Таке правозастосування вочевидь є неприйнятним, адже відсутність предмета перегляду унеможливлює сам розгляд звернення по суті.
Тому за практикою Касаційного кримінального суду, у випадках, коли особа, заявляючи клопотання про поновлення строку порушувала питання про перегляд постанов й ухвал, які не могли бути предметом перевірки, приймалося рішення про відмову у відкритті провадження (наприклад, ухвали від 13 травня 2019 року, 6 липня 2020 року, 12 січня та 22 березня 2021 року, справи № 385/402/18, № 639/634/19, № 625/291/13-к, № 766/2615/18, провадження № 51-2300ск19, № 51-944ск20, № 51-51ск21, № 51-574ск20 відповідно).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ, на яке ОСОБА_6 посилається як на підставу для перегляду, не міститься висновку про те, що в основі констатованих порушень Конвенції лежали такі недоліки, які би ставили під сумнів майбутній результат провадження або що їх було спричинено ухваленими стосовно нього рішеннями, котрі й надалі зумовлюють шкідливі наслідки, які не можуть бути усунутими в інший спосіб, ніж як скасування оспорюваних постанови й ухвали.
У таких випадках з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Зважаючи на викладене, у Великої Палати не було правових підстав для відкриття провадження навіть за умови додержання заявником процесуального строку, а отже, і для розгляду клопотання про поновлення строку, який не має вирішального значення у конкретній ситуації.
Також необхідно наголосити, що процесуальний закон не встановлює перешкод для повторного звернення особи з новим клопотанням про поновлення строку. На нашу думку, повернення заяви з формальних підстав лише через недодержання строку її подання, без урахування суті вимог заявника, змісту рішення, на яке він посилається, наполягаючи на здійсненні перегляду, за відсутності самого предмета перегляду, є неправильним. Таке повернення не відповідає принципу правової визначеності в аспекті legitimateexpectations, оскільки може створити у заявника невиправдані очікування, хибне уявлення про подальшу позитивну перспективу вирішення вимог по суті заяви в разі звернення з новим клопотанням із відображенням у ньому інших причин пропущення строку.
З огляду на наведене вважаємо, що Велика Палата мала би відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_6
Судді ОСОБА_1