Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001008 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14.11.2019 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

ОСОБА_7 стверджує про свою непричетність до вбивства ОСОБА_10 , яку на прохання незнайомого чоловіка провів у під`їзд, а пізніше виявив на сходовому майданчику з розбитою головою, ранами на обличчі та пов`язаним на шиї шарфом, після чого провів їй реанімаційні заходи і залишив на деякий час, оскільки на прохання потерпілої пішов додому, щоб викликати швидку медичну допомогу. Коли повернувся до ОСОБА_10 через 15 хвилин, вона вже була роздягнута, хрипіла і до приїзду лікарів та працівників поліції померла. Про вказані обставини він розповів працівникам поліції, які шляхом побиття і катування, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 375 від 14.02.2018, примусили його дати показання, які були враховані судом. На ці доводи суд першої інстанції не звернув уваги, і на його звернення з цього приводу Прокуратура міста Києва ніякої відповіді не надала.

Що стосується обвинувачення, то воно ґрунтується на припущеннях та висновках експертів, які не дають чітку відповідь про походження у біологічних середовищах антигену А ( ОСОБА_7 ) та антигену В ( ОСОБА_10 ) і носять характер ймовірності. У той же час, ДНК потерпілої не було виявлено ні в його піднігтьовому вмісті, ні на одязі, а біологічні середовища на його руках об`єктивно пояснюються тим, що він надавав ОСОБА_10 першу допомогу.

Звертає увагу, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, згідно з яким він задушив ОСОБА_10 шарфом, у той час як смерть потерпілої настала від механічної асфіксії внаслідок удушення руками. Крім того, вказує на численні порушення, допущені під час досудового розслідування стороною обвинувачення, яка не вручила йому обвинувальний акт, не провела слідчий експеримент, не ознайомила із записами камер відеоспостереження, тощо.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які виразились у тому, що суд не усунув суперечності стосовно причин смерті ОСОБА_10 , а саме, від механічної асфіксії наслідок удавлення руками чи хустинкою, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 431 від 26.03.2018 та свідоцтві про смерть № 431 від 05.02.2018. Крім того, суд визнав доведеними інші обставини, ніж вказані в обвинувальному акті, чим вийшов за межі висунутого обвинувачення, визначені ст.337 КПК України. Звертає увагу і на те, що згідно з вказаним раніше висновком судово-медичної експертизи у потерпілої було виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у м`які тканини голови, обвинувачення у спричиненні яких його підзахисному не висувалось. Про наявність у потерпілої цих тілесних ушкоджень вказували свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а також сам ОСОБА_7 .

Викладаючи зміст показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які покладені в основу вироку, захисник вказує, що вони не доводять винуватість ОСОБА_7 . Навпаки, ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 підтвердили показання обвинуваченого про надання потерпілій першої медичної допомоги, що на руках та одязі ОСОБА_7 не було слідів, які б вказували на причетність до вчинення злочину. Жоден з доказів, на які послався суд, не доводить факт конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на ґрунті особистих неприязних відносин, а відтак, і мотив вчинення злочину. Що стосується висновків експертів, то належність крові на одязі потерпілої не встановлена, кров та інші біологічні середовища потерпілої відсутні на одязі ОСОБА_7 , і його ж кров та біологічні середовища відсутні на одязі потерпілої, а наявність на трусах та змиві з статевого члена поту та крові людини, які могли утворитись у тому числі від потерпілої, узгоджується з показаннями обвинуваченого про надання ОСОБА_10 першої допомоги з подальшим відвідуванням вбиральні.

З огляду на викладене захисник, посилаючись на презумпцію невинуватості як загальну засаду кримінального провадження, вважає, що винуватість його підзахисного не доведена поза розумним сумнівом.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги, просили вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції; доводи прокурорів, які зводились як до підтримки апеляційних скарг у частині скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, так і до заперечень проти їх задоволення; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника належить задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого повністю, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 3 лютого 2018 року в період з 14 години 00 хвилин по 15 годину 17 хвилин, перебуваючи на 7-ому поверсі 2-ого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_10 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин між ними, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння їй смерті, почав її душити до настання механічної асфіксії внаслідок удавлення руками, від якої вона померла.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.115 КК України вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Як вбачається з формулювання висунутого ОСОБА_7 обвинувачення в обвинувальному акті, 3 лютого 2018 року в період з 14 години 00 хвилин по 15 годину 17 хвилин він, перебуваючи разом з ОСОБА_10 на 7-ому поверсі 2-ого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, обмотав навколо шиї ОСОБА_10 її хустинку та почав її душити, внаслідок чого настала смерть потерпілої.

Одразу ж після викладу формулювання обвинувачення у такій редакції слідчий посилається на висновок судово-медичної експертизи № 431 від 26.03.2018, згідно з яким смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії внаслідок удавлення руками.

На вказані істотні суперечності, а так само на відсутність у формулюванні обвинувачення форми вини та мети суд першої інстанції уваги не звернув і, викладаючи у вироку формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним, серед іншого, зазначив, що ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , почав її душити до настання механічної асфіксії внаслідок удавлення руками, від якої вона померла.

Отже, суд вийшов за межі висунутого обвинувачення як за способом спричинення потерпілій тілесного ушкодження у вигляді механічної асфіксії, на що обґрунтовано вказують в апеляційних скаргах обвинувачений та захисник, так і за умислом, який органом досудового розслідування у формулюванні обвинувачення, взагалі, вказаний не був.

На переконання колегії суддів, визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за викладених раніше обставин, обвинувачення в чому йому не висувалося, суд порушив його право на захист, оскільки згідно з п.1 ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 412 КПК України вирок належить скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, задовольнивши, відповідно, повністю та частково апеляційні скарги обвинуваченого та захисника.

Що стосується доводів в апеляційних скаргах сторони захисту про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, застосування до обвинуваченого недозволених методів під час досудового розслідування, то колегія суддів не вправі давати їм оцінку, оскільки згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового розгляду суду належить згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, провести судовий розгляд, об`єктивно з`ясувавши обставини кримінального провадження, за наслідками якого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Харченко проти України тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суспільно небезпечним наслідком якого є смерть людини, усвідомлює тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Після скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції виникає необхідність з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказів, що потребує допиту свідків.

Колегія суддів вважає, що це переконливо свідчить про наявність ризиків, переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Ймовірність реалізації вказаних ризиків не зменшилась і продовжує існувати на даний час, на користь чого свідчить відсутність у обвинуваченого, який не має власної сім`ї, не працює і не має джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, підтримання ним на час інкримінованого йому злочину близьких стосунків зі свідком ОСОБА_16 , яка також є матір`ю свідка ОСОБА_11 .

Вказані обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не будуть достатніми для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК України ризикам, і що загальносуспільний інтерес у даному випадку переважає інтереси конкретної особи, а тому ОСОБА_7 слід продовжити строк тримання під вартою на 60 днів.

Враховуючи обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину та вимоги п.2 ч.4 ст.183 КПК України, підстав для визначення обвинуваченому розміру застави колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів до 18 вересня 2021 включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3