ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 658/1067/18 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/353/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.164 КК України
У Х В А Л А
іменем України

03 червня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001602 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 січня 2021 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Березне, Березнівського району, Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
засуджено: за ч.1 ст.164 КК України на 1 рік обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він, достовірно знаючи про те, що він, згідно рішенню Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року, зобов`язаний до виплати аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, будучи попередженим про обов`язок сплати аліментів працівниками Новокаховського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управлення юстиції у Херсонській області, злісно ухилився від виплати аліментів за період з жовтня 2016 року до серпня 2017 року, будьякої матеріальної допомоги сину не надавав, маючи при цьому можливості для виконання рішення суду, ніякої участі у вихованні дитини не приймав, допустивши станом на 01 березня 2018 року заборгованість, що сукупно складає суму виплат більше, ніж за три місяці відповідних платежів, призначених рішенням Каховського міськрайонного суду від 24.12.2015 року, що становить суму 14 066,04 грн за проміжок часу з 02 жовтня 2015 року по березень 2018 року.

В апеляційних скаргах:

- потерпіла ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій, вважає вирок таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів указує, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання не відповідає вимогам ст.50, 65 КК України, зокрема судом не враховано дані про його особу, який хоча раніше не судимий, втім не працює, суспільно корисною працею не займається. Обставини, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. Також ОСОБА_10 не виявляє до вчиненого жодного каяття, не вжив заходів до погашення заборгованості, не вибачився перед нею. Протягом судового засідання поводився зухвало, винним себе не визнав. Тому вважає, що призначене йому покарання із застосуванням ст.75,76 КК України не сприятиме його виправленню.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.164 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі;

- захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування доводів указує, що сформульоване судом обвинувачення не відповідає вказаному в обвинувальному акті. Крім того, судом указано, що ОСОБА_10 ухилявся від сплати аліментів за період з жовтня 2016 року по серпень 2017 року, а допустив заборгованість за час з 02 жовтня 2015 року по березень 2018 року. Також не погоджується з висновками суду про те, що обвинувачений ОСОБА_10 достовірно знав про наявність заборгованості, однак сам обвинувачений пояснив, що йому не було відомо як про існування рішення про стягнення з нього аліментів, так і про рішення, яким розірвано шлюб між ним та ОСОБА_7 . В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що не пам`ятає чи було ОСОБА_10 вручено письмове попередження про обов`язок сплачувати аліменти та копія постанови про відкриття виконавчого провадження щодо нього. Стверджувала, що ОСОБА_10 письмово не попереджався про це. Викладений у вироку зміст показаній вказаного свідка не відповідає змісту пояснень, які вона надала під час допиту в судовому засіданні. У вироку неправильно викладено пояснення обвинуваченого, який під час допиту пояснив, що залишив дружині грошові кошти, автомобіль, нерухоме майно, але не вказував, що це мало місце після розірвання шлюбу, оскільки шлюб було розірвано за ініціативою дружини без його участі. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що спілкувався з батьком, той підвозив його на автомобілі і давав грошові кошти по 50-100 грн., коли той просив. Тому захисник вважає, що в діях обвинуваченого відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, а саме злісне ухилення від сплати аліментів. Наявність рішення про обов`язок сплати аліментів не є обов`язковою умовою притягнення особи до кримінальної відповідальності за вказаною статтею. Зазначає, що до уваги суду не прийнято відсутність відомостей про те, що обвинуваченому ОСОБА_10 було відомо про наявність обов`язку сплачувати аліменти, державним виконавцем не вчинено дій щодо належного повідомлення ОСОБА_10 про наявність виконавчого провадження, під час зустрічей з сином обвинувачений надавав йому грошові кошти, в рахунок аліментів залишив майно дружині, тривалий час не працював.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 за ч.1 ст.164 КК України.

У запереченнях представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 вказує про безпідставність та невмотивованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 .. Зазначає, що в апеляційній скарзі не наведено підстав, визначених ст.409 КПК України, за наявності яких судове рішення підлягає скасуванню. Стверджує, що у вироку зроблено правильний висновок про наявність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Ознаки злісного ухилення особи від сплати аліментів підтверджено показаннями потерпілої та свідків. Вважає, що відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені в апеляційній скарзі захисника, просили ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 за ч.1 ст.164 КК України, заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, доводи потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі потерпілої, просили ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, вважали апеляційну скаргу сторони захисту такою, що належить залишити без задоволення, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та потерпілої, просив на підставі ст.49 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, заперечення на апеляційну скаргу захисника, колегія суддів дійшла до такого.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених та викладених у вироку обставин, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, не визнав та пояснив, що при розірванні шлюбу, залишив своїй дружині та їх спільній дитині грошові кошти у великій сумі, якої, як він вважає, було достатньо, щоб забезпечити їх матеріально, а також автомобіль та інше спільно нажите майно. Також показав, що потерпіла його оговорює через неприязні відносини. Просив його визнати невинуватим та виправдати.

Ці заперечення ОСОБА_10 проти висунутого обвинувачення та аналогічні доводи його захисника ОСОБА_9 , наведені в апеляційній скарзі, були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, підтверджується наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_10 після розірвання шлюбу покинув сім`ю і жодним чином не цікавився вихованням їх спільної дитини, не надавав будь-якої матеріальної допомоги, хоча мав для цього можливості та грошові кошти. Потерпіла зазначила, що ОСОБА_10 знав про рішення суду про стягнення з нього аліментів, неодноразово викликався державними виконавцями, але злісно ухилився від сплати аліментів, приховував свої доходи, не сплачував визначені судом суми.

Свідок ОСОБА_13 (син обвинуваченого) пояснив, що після розірвання шлюбу обвинувачений ОСОБА_10 покинув їх з матір`ю, забрав свої речі і виїхав на постійне місце проживання в м. Нова Каховка. Там обвинувачений працював у службі «Таксі», але матеріальної допомоги йому, як неповнолітньому, не надавав, його вихованням не цікавився.

Зазначені показання потерпілої та свідка суд правильно визнав достовірним джерелом доказів, оскільки вони підтверджуються іншими доказами.

Відповідно до наявної в матеріалах провадження копії свідоцтва про народження ОСОБА_13 , серія НОМЕР_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком є ОСОБА_10 .
(т.1 а.п.50)
Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24.12.2015 року задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 та з нього стягнуто аліменти на утримання їхньої спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.
(т.1 а.п.52)
Свідок ОСОБА_12 показала, що вона працює державним виконавцем Новокаховського міського відділу ДВС Херсонської області, і на її виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 . Свідок зазначила, що ОСОБА_10 був повідомлений про необхідність виконання рішення суду, отримував від державного виконавця повідомлення про необхідність сплати аліментів, знав про розмір своєї заборгованості, але злісно не виконував рішення суду, ігнорував вимоги державного виконавця про сплату заборгованості, приховував свої доходи, працюючи неофіційно.

Показання вказаного свідка, потерпілої та свідка ОСОБА_13 підтверджуються змістом виконавчого листа, виданого на підставі рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24.12.2015 року про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітньої дитини. (т.1 а.п. 55, 56)

Довідкою-розрахунком про заборгованість ОСОБА_10 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_7 від 24.11.2016 року. (т.1 а.п.58)

Повідомленням в.о. начальника Новокаховського міського ВДВС ГТУ юстиції у Херсонській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 за злісне ухилення від сплати заборгованості по аліментам. (т.1 а.п.59)

Актом державного виконавця від 01.11.2016 року, згідно якого ОСОБА_10 викликався і перебував на прийомі у державного виконавця Новокаховського ВДВС ОСОБА_12 , надавав показання про хід виконання ним рішення Каховського міськрайсуду Херсонської області про стягнення аліментів. (т.1 а.п.60)

Довідкою-розрахунком від 03.04.2017 року про заборгованість ОСОБА_10 по сплаті аліментів станом на 03.04.2017 року в сумі 8 153 грн. 64 коп.
(т.1 а.п.129)
Договором позики грошових коштів від 10.07.2015 року, відповідно якому ОСОБА_10 в період наявності в нього заборгованості по сплаті аліментів, отримав позику в сумі 250 000 грн, тобто мав матеріальні можливості для виплати заборгованості по аліментам, але не здійснив цього. (т.1 а.п. 66-68)

Довідкою-розрахунком від 02.03.2018 року про заборгованість ОСОБА_10 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_7 станом на 01.03.2018 року в сумі 14 066 грн. 04 коп. (т.1 а.п. 72)

Довідкою ПП ОСОБА_14 від 20.12.2017 року, відповідно якій ОСОБА_10 за договором від 11.08.2017 року користувався прокатом автомобіля ДЕУ, держномер НОМЕР_2 , сплачуючи, щодобово 80 грн. за користування даним автомобілем, що свідчить про те, що ОСОБА_10 , не працюючи, мав в наявності грошові кошти.
(т.1 а.п.79)
Повідомленням Каховського міського райцентру зайнятості від 04.01.2018 року, відповідно якому ОСОБА_10 не перебував на обліку даної установи. (т.1 а.п.108)

Повідомленням Новокаховського міського центру зайнятості від 04.01.2018 року, відповідно якому ОСОБА_10 на обліку даної установи не перебував. (т.1 а.п.110)

Довідкою Новокаховського міського відділу ДВС, відповідно якій ОСОБА_10 за період часу з 01.09.2016 року по 28.02.2017 року було сплачено аліменти лише в жовтні 2016 року в сумі 100 грн. (т.1 а.п.128)
Наведеними вище доказами підтверджено обсяг пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення про те, що у проміжок часу з 02 жовтня 2015 року по березень 2018 року заборгованість обвинуваченого ОСОБА_10 по виплаті платежів, призначених рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24.12.2015 року, становить 14 066,04 грн.
У зв`язку із чим, доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції змінено обвинувачення та викладено в іншій редакції, слід визнати безпідставними.
Вказівка суду про те, що обвинувачений ОСОБА_10 злісно ухилився від виплати аліментів за період з жовтня 2016 року по серпень 2017 року, допустивши станом на 01.03.2018 року заборгованість, що сукупно складає суму виплат більше ніж за три місяці відповідних платежів, призначених рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24.12.2015 року, що становить 14 066,04 грн., на протязі часу з 02 жовтня 2015 року по березень 2018 року, не суперечить обставинам, які були встановлені під час досудового розслідування та вказані в обвинувальному акті, що жодним чином не впливає на доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину та не спростовує висновки суду.
Безпідставними є доводи сторони захисту про те, що у вироку неправильно викладено зміст показань, які були надані свідком ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_10 , оскільки з аудіозаписів судового засідання випливає, що свідок ОСОБА_12 показала про те, що викликала обвинуваченого ОСОБА_10 до виконавчої служби та спілкувалась з ним, вказувала про те, що ОСОБА_10 відомо про наявність судового рішення, відповідно до якого його зобов`язано сплачувати аліменти на утримання сина.
Твердження захисника про те, що свідок не пам`ятала про те, чи було вручено ОСОБА_10 письмове попередження про обов`язок сплачувати аліменти, чи вручено йому копію постанови про відкриття виконавчого провадження, не спростовують як достовірність показаній, наданих вказаним свідком, так і факт невиконання ОСОБА_10 судового рішення від 24.12.2015 року.
Фактично в апеляційній скарзі захисник указує про неналежне здійснення виконавчого провадження, проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджено такий факт.
Не спростовують висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, вказівки захисника про те, що обвинувачений до розірвання шлюбу залишив дружині грошові кошти, автомобіль та інше майно. Такі доводи не спростовують і факт невиконання ОСОБА_10 рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24.12.2015 року, відповідно до якого визначено вид та розмір грошового стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_15 .
З аудіозапису судового засідання від 03.09.2020 року, в якому було допитано свідка ОСОБА_13 (сина обвинуваченого), випливає, що він підтвердив обставини ухилення ОСОБА_10 від сплати аліментів, пояснив, що батько на його прохання надавав грошові кошти по 50-100 грн., але несистематично, не більше 3 разів на рік, що жодним чином не спростовує обставини, за яких ОСОБА_10 притягнуто до кримінальної відповідальності.
Твердження сторони захисту про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_10 відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, є безпідставними, оскільки саме тривалість часу, протягом якого він не виконував обов`язки по сплаті аліментів, покладені судовим рішенням від 24.12.2015 року, свідчить про наявність в його діях складу даного кримінального правопорушення.
В матеріалах провадження відсутні будь-які докази, що протягом з жовтня 2015 року по березень 2018 року ОСОБА_10 не мав матеріальної змоги сплачувати аліменти, що жодним чином не спростовує доведеність його вини.
Посилання сторони захисту на те, що наявність судового рішення не є обов`язковою умовою притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.164 КК України, суперечить як змісту диспозиції вказаної норми, так і положенню ст.129-1 Конституції України, відповідно до якого судове рішення є обов`язковим для виконання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження, а захисником не наведено об`єктивних підстав, за яких можна дійти висновку, що ОСОБА_10 дійсно не знав про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів та про наявність заборгованості за вказаний період.

Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо обставин учинення ОСОБА_10 злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини за період з 02.10.2015 року по березень 2018 року, що в загальній сумі становить 14 066 грн. 04 коп.., які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які у своїй сукупності викривають обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину.

Отже сукупність наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, свідчать про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 доведена повністю, його дії за ч.1 ст.164 КК України кваліфіковані правильно.

Тому доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, не грунтуються на матеріалах справи.

У зв`язку з чим, підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового виправдувального вироку, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.

Що ж до доводів потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Зі змісту апеляційної скарги випливає, що потерпіла фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Також суд врахував, що ОСОБА_10 не розкаявся, не вжив заходів для погашення заборгованості, не вибачився перед потерпілої.
З урахуванням цих обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції ч.1 ст.164 КК України з застосування положень ст.75 КК України і звільненням його від відбування покарання з випробуванням.
Саме таке покарання, за висновком суду, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає меті покарання й загальним засадам призначення покарання, з яким погоджується і колегія суддів.

Таке покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому відповідає меті покарання й загальним засадам призначення покарання, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, оскільки за умови проведення із засудженим відповідних профілактичних заходів та контролю за його поведінкою може бути досягнуто його виправлення.

З огляду на викладене вище, висновок суду першої інстанції про можливість застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_10 , є обґрунтованим і вмотивованим, а доводи, наведені потерпілою в апеляційній скарзі, зворотне не доводять.

Водночас на час апеляційного розгляду наявні підстави для зміни вироку щодо ОСОБА_10 , з огляду на таке.

Згідно із ч.5 ст.74 КК України особу може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України та усталеної судової практики про звільнення особи від кримінальної відповідальності, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки давності, вона не ухилялась від слідства або суду та не вчинила новий злочин, а саме 3 роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Таке звільнення є обов`язковим за винятком випадку застосування давності за ч.4 ст.49 КК України.

Згідно із вироком, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, який є триваючим та є закінченим з моменту припинення діяння в березні 2018 року, та з часу його скоєння сплинули строки давності (в березні 2021 року) притягнення особи до кримінальної відповідальності, а саме 3 роки.
Будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_10 у цей період вчинив новий злочин або ухилявся від слідства чи суду, матеріали кримінального провадження не містять, і відомостей, що доводять зворотне, не надано сторонами під час апеляційного розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог п.4 ч.ст.408 КПК України вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання слід змінити, звільнивши його на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України від призначеного покарання у зв`язку з закінчення строків давності.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Тому підстави для задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , відсутні.
Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 січня 2021 року щодо ОСОБА_10 змінити.
На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_10 звільнити від призначеного покарання за ч.1 ст.164 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік у зв`язку із закінченням строків давності.
У решті цей вирок щодо нього - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4