Провадження №1-кп/522/2121/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Одеси в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою системи EasyCon, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000767 від 10.06.2021 року стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, українки, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Одеси, громадянки України, українки, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою системи EasyCon),
обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
02.07.2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000767 від 10.06.2021 року стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України, та угоди про визнання винуватості від 30 червня 2021 року, укладені між прокурором другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 та обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалою судді від 05.07.2021 року було призначено підготовче судове засідання і викликані учасники кримінального провадження, відомості про яких містились в обвинувальному акті.
За клопотаннями захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судове засідання проводилося в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою системи EasyCon.
У підготовчому судовому засіданні прокурор просив затвердити угоди про визнання винуватості, вказавши на підстави, зазначені в останній. Вважав, що обвинувальний акт і угоди відповідають вимогам КПК України.
Обвинувачена ОСОБА_3 зазначила, що обвинувачення їй зрозуміле, вину у пред`явленому обвинуваченні визнає в повному обсязі, укладення угоди було добровільним без будь-якого примусу, умови угоди та вид покарання їй зрозумілі. Просила затвердити угоду.
Захисник ОСОБА_7 також просив затвердити угоду про визнання винуватості. Зазначив, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро кається у скоєному, угода відповідає вимогам закону.
Обвинувачена ОСОБА_4 зазначила, що обвинувачення їй зрозуміле, вину у пред`явленому обвинуваченні визнає в повному обсязі, укладення угоди було добровільним без будь-якого примусу, умови угоди та вид покарання їй зрозумілі. Просила затвердити угоду.
Захисник ОСОБА_6 також просив затвердити угоду про визнання винуватості. Зазначив, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро кається у скоєному, угода відповідає вимогам закону.
Заслухавши думки сторін, дослідивши угоди про визнання винуватості та обвинувальний акт, суд дійшов висновків про таке.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.
В підготовчому судовому засіданні підлягають вирішенню ряд питань, передбачених ст. ст. 314-315 КПК України.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 КПК України.
У пункті 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» № 13 від 11.12.2015 року зазначено, що за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має прийняти одне із таких рішень: а) затвердити угоду про визнання винуватості чи про примирення, або б) відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення. При цьому, зокрема в останньому випадку, слід неухильно дотримуватися вимог закону щодо відкриття сторонами кримінального провадження одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.
Згідно ч. 1 ст. 472 КПК Українив угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Як вбачається з наданої угоди, з урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), відсутності тяжких наслідків, особи підозрюваної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась та викладених вище обставин, виходячи із вимог ст.ст. 70, 75, 76 КК України, сторони погодились на призначення ОСОБА_3 покарання:
- за ч. 2 ст. 255 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, просили призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки, на підставі ст. 76 КК України покласти на неї обов`язки.
Стосовно ОСОБА_4 , виходячи із вимог ст. ст. 70, 75, 76 КК України, сторони погодились на призначенняпокарання:
-за ч. 2 ст. 255 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, просили призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки, на підставі ст. 76 КК України покласти на неї обов`язки.
Проте, при перевірці даних угод на відповідність вимогам КПК України, судом встановлено, що узгоджені сторонами угоди умови суперечать вимогам цього Кодексу, з огляду на таке.
Так, частина 1 ст. 75 КК України, передбачає, що, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Частина 2 ст. 75 КК України,передбачає, що, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Стаття 77 КК України передбачає чітко визначений перелік додаткових покарань, які можуть бути застосовані у разі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, а саме: штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Санкція частина 2 статті 255 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Дана санкція передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, яка в свою чергу є безальтернативною, тобто обов`язково повинна бути приєднана до основного покарання при призначенні покарання. В порушення цього, прокурор в зазначених угодах просив призначити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 255 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року зазначено, що однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК.
Однак ці вимоги закону України про кримінальну відповідальність також не були дотриманні при узгодженні покарання в угодах, оскільки застосовуючи ст. 70 КК України, були поглинені два однакових за видом і розміром покарання, що є неприпустимим.
В судовому засіданні прокурор просив призначити обвинуваченим вже інше покарання, на що погодились обвинувачені за участі захисників, а саме виходячи із вимог ст. ст. 69, 70, 75, 76 КК України, призначити ОСОБА_3 покарання:
- за ч. 2 ст. 255 КК України, на підставі ч. 2 ст. 69 КК України, при наявності кількох обставин,що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винної, не призначати додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 255 КК України як обов`язкове, у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України, на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, при наявності кількох обставин,що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винної, у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців, без конфіскації майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком, на підставі ст. 76 КК України покласти на неї обов`язки.
Стосовно ОСОБА_4 , виходячи із вимог ст. ст. 69, 70, 75, 76 КК України, призначитипокарання:
-за ч. 2 ст. 255 КК України, на підставі ч. 2 ст. 69 КК України, при наявності кількох обставин,що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винної, не призначати додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 255 КК України як обов`язкове, у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України, на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, при наявності кількох обставин,що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винної, у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців, без конфіскації майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком, на підставі ст. 76 КК України покласти на неї обов`язки.
Проте, прокурором не було надано суду повного тексту зміненої угоди.
Крім того, суд зазначає, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом є виключним правом суду, і лише суд здійснивши судовий розгляд в загальному порядку, з`ясувавши усі обставини та оцінивши докази у сукупності може призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Також слід зазначити, що на стадії підготовчого судового засідання дослідження судом будь-яких доказів є неприпустимим та суперечить загальним засадам кримінального провадження, закріпленим кримінальним процесуальним законодавством.
Більш того, за змістом положень ч. 6 ст. 474 КПК України суд має право витребовувати документи та викликати в судове засідання осіб та опитувати їх лише для з`ясування добровільності укладення угоди.
Таким чином, затвердження вищевказаних угод у будь-якому випадку суперечить вимогам закону про кримінальну відповідальність, зокрема в частині призначення покарання.
Крім того, в угоді зазначено прізвище інших осіб, дії яких інкриміновано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у співучасті, відносно яких існують кримінальні провадження, що перебувають на стадії досудового розслідування, яким наразі відкрито докази в порядку ст. 290 КПК України, а також відносно деяких з них скеровано до суду обвинувальні акти з угодами про визнання винуватості. Проте на час розгляду судом даного обвинувального акту з угодами про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 суду не було представлено доказів того, що відносно таких осіб наявні вироки, які вступили в законну силу.
З урахуванням положень п. 1, 3 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд доходить висновку, що умови затвердження зазначених угод порушують вимоги КК України в частині призначення покарання, а також права інших осіб, зокрема їхнє право на захист.
Враховуючи, що умови угоди не відповідають вимогам передбачених в КПК України, суд вважає за необхідне відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості.
Частина 7 статті 474 КПК України передбачає, що наслідком відмови суду в затвердженні угоди про визнання винуватостіє продовження досудового розслідування або судове провадження у загальному порядку.
Однак, призначити даний обвинувальний акт до судового розгляду не виявляється можливим, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що перешкоджає подальшому розгляду в суді.
Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Ст. 291 КПК України встановлені вимоги до обвинувального акту та до реєстру матеріалів досудового розслідування. Так, обвинувальний акт має, у тому числі, містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статі) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Судом встановлено, що в даному обвинувальному акті ставиться у провину вчинення злочинів обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за співучасті з іншими особами, що є порушенням однієї із концептуальних засад кримінального провадження презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки як встановлено судом стосовно них відсутні вироки, які набрали законної сили.
Прокурор в судовому засіданні пояснив, що стосовно чотирьох осіб були виділені матеріали і з ними також укладені угоди про визнання винуватості, решті осіб, які також виділені в окремі провадження були відкриті матеріали для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України. Тому вважав за можливе затвердити угоди про визнання винуватості укладені з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з чим не може погодитись суд.
З урахуванням вимог КПК України та практики Європейського суду, зміст обвинувального акту стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прямо вказує на співучасть інших, конкретизованих в обвинувальному акті осіб, у вчиненні злочинів, які ставляться у вину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та є фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставно стверджує про причетність вказаних осіб до вчинення зазначених злочинів.
Встановлені органом досудового розслідування щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактичні обставини справи, не можуть вважатися встановленими щодо інших осіб, прізвища яких зазначені в обвинувальному акті і потребують окремого дослідження при розслідуванні справ стосовно цих осіб.
Зазначення в обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, скоєного іншими, крім обвинувачених особами, які фактично на даний час не притягуються до кримінальної відповідальності в даному провадженні, не лише входить у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить, передбаченим ст. ст. 2, 7 КПК України, завданням кримінального провадження та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому є незаконним.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
В національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно з цими правовими нормами, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).
Міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
З огляду на конституційно-правову та кримінальну засаду презумпції невинуватості є юридичний факт вчинення злочину, а тому беручи до уваги положення ст. 17 КПК України, у яких реалізується положення ст. 129 Конституції України, особа не може вважатися такою, що вчинила кримінальне правопорушення при відсутності обвинувального вироку щодо неї, який набрав законної сили.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до висновку про те, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в цій частині суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства, оскільки порушує права, свободи та інтереси інших осіб, прізвища яких розкрито в обвинувальному акті.
Наведені порушення свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, ч. 6 ст. 9, ст. ст. 21, 22, ч. 4 ст. 291 КПК України, визнається судом істотним порушенням вимог процесуального закону, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.
В свою чергу вказані недоліки унеможливлюють призначення до судового розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та як наслідок, ухвалення законного і справедливого судового рішення.
З урахуванням викладених обставин, в результаті аналізу обвинувального акту з угодами про визнання винуватості, суд приходить до висновку про невідповідність обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000767 від 10.06.2021 року стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України, вимогам КПК України та КК України, у зв`язку з чим відмовляє в затвердженні угод про визнання винуватості та повертає вказані матеріали прокурору для усунення виявлених недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 315, 372, 376, 474 КПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
У затвердженні угод про визнання винуватості від 30 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000767 від 10.06.2021 року, укладених між прокурором другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 та обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участі захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відмовити.
Обвинувальний акт з угодами про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000767 від 10.06.2021 року стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303 КК України, повернути прокурору з підстав викладених в мотивувальній частині ухвали.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя Приморського районного суду
м. Одеси ОСОБА_1