Провадження № 1-кс/947/4921/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні клопотання старшого слідчогоСВ відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001213 від 21.09.2021 за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України
ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, 20.09.2020 до ЧЧ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення оператора 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без ознак насильницької смерті. Труп направлений на ООБСМЕ. (ЖЕО 18825).

При виїзді слідчо-оперативної групи на місце події, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , по факту смерті ОСОБА_5 було проведено огляд місця події, та в подальшому направлено труп ОСОБА_5 , який знаходився в приміщенні квартири. АДРЕСА_2 , до ООБСМЕ для встановлення причини смерті ОСОБА_5 . В ході огляду місця події, був присутній громадянин ОСОБА_6 , який вказав, що він є родичем померлої та надав письмовий дозвіл на проведення огляду місця події. Також, було встановлено, що на громадянина ОСОБА_6 складений заповіт ОСОБА_5 , згідно якого усе майно, буде належати за заповітом ОСОБА_6 .

Згідно висновку експерта 1991-2977/20 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 встановлені виражені гнильні зміни внутрішніх органів. При судово-медичній експертизі трупа ушкоджень не виявлено.

До Одеської місцевої прокуратури №1, звернулась ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в подальшому була допитана в якості потерпілої прокурором Одеської місцевої прокуратури №1, яка в ході допиту зі своїх слів вказала, що вона є онукою померлої ОСОБА_5 та законною спадкоємицею, у зв`язку з чим вважає, що заповіт який складений ОСОБА_5 при житті, має ознаки підробки та є не дійсним, в зв`язку з чим, остання в ході допиту вказала, про необхідність в здійсненні накладення арешту на нерухоме майно померлої ОСОБА_5 , з метою його збереження.

В ході досудового розслідування надано запит до КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, щодо встановлення відомостей права власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на що, з зазначеної установи було отримано відповідь згідно якої вбачається, що за вказаною адресою раніше були зареєстровані наступні особи:

-ОСОБА_8 , дата реєстрації 08.09.1992, дата документа відміни перереєстрації 05.07.1994;

-ОСОБА_9 , дата реєстрації 09.08.1994, дата документа відміни перереєстрації 18.07.1996;

-ОСОБА_10 , дата реєстрації 21.08.1996, дата документа відміни перереєстрації 31.05.2010;

-ОСОБА_11 р.н. 16.10.1981, дата реєстрації 22.07.2010, дата документа відміни перереєстрації - відомості відсутні.

Надалі з метою встановлення обставин реєстрації права власності на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та його приналежності покійній ОСОБА_5 , було надано запит, до адресно-довідкової роботи УДМС України в Одеській області, відносно того, де саме була зареєстрована при житті ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що, з вказаної установи надіслано відповідь, згідно якої вбачається, що відповідно адресно-довідкової роботи УДМС України в Одеській області, остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але 15.10.2020 з обліку про реєстрацію за вказаною адресою остання була знята.

В ході досудового розслідування від ОСОБА_7 надійшла заява, щодо долучення до матеріалів кримінального провадження «копії рахунку повідомлення на ім`я ОСОБА_13 », де в ньому зазначалася адреса: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, в подальшому від ОСОБА_7 надійшло клопотання в якому остання зазначає про те, що треті особи намагаються розпорядитися майном, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_7 клопоче, щодо здійснення накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення його збереженості.

Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2018, власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .

На теперішній час існує ризик того, що вказаний об`єкт нерухомості з метою зміни його правового статусу, тобто приховування, перетворення, відчуження, можуть бути протиправно переоформлені на третіх осіб або реалізовані добросовісним вигодонабувачам.

Слідчий зазначає, що з метою забезпечення збереження доказів у кримінальному провадження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження, приховування вищевказаного об`єкту нерухомості, а також з метою забезпечення можливості застосування спеціальної конфіскації, існує необхідність в накладені арешту у кримінальному провадженні на зазначений об`єкт нерухомості для забезпечення унеможливлення переходу майнових прав на зазначений об`єкт до третіх осіб або добросовісних вигодо набувачів.

До суду надійшла заява про розгляд клопотання у його відсутність слідчого.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З поданого клопотання вбачається, що досудове розслідування в рамках даного кримінального провадження здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В даному клопотанні слідчий зазначає, що з метою забезпечення збереження доказів у кримінальному провадження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження, приховування вищевказаного об`єкту нерухомості, а також з метою забезпечення можливості застосування спеціальної конфіскації, існує необхідність в накладені арешту у кримінальному провадженні на зазначений об`єкт нерухомості для забезпечення унеможливлення переходу майнових прав на зазначений об`єкт до третіх осіб або добросовісних вигодонабувачів, однак в матеріалах клопотання відсутня постанова про визнання вищезазначеного об`єкту нерухомого майна речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, слідчим жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, сам по собі факт визнання даного об`єкту нерухомого майна речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначений об`єкт нерухомого майна повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні, тобто який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В судовому засіданні також не доведено, що на теперішній час існує загроза можливості перепродажу або іншого відчуження, приховування вищевказаного об`єкту нерухомості, забезпечення можливості застосування спеціальної конфіскації, забезпечення унеможливлення переходу майнових прав на зазначений об`єкт до третіх осіб або добросовісних вигодо набувачів.

Також, у даному кримінальному провадженню жодній особі не повідомлено про підозру, та не заявлено цивільний позов.

На підставі викладеного, враховуючи, що слідчим не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому з урахуванням норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до переконання, що слідчим у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту на зазначене майно, у зв`язку із чим клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчогоСВ відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001213 від 21.09.2021 за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1