Дата документу 18.03.2021 Справа № 334/1016/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/646/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/1016/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 січня 2019 року о 17 годині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись в приміщенні магазину ТОВ «Сільпо-ФУД №139», розташованому за адресою: вул.Бородинська, 20 Б в м.Запоріжжя, переконавшись, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав з торгівельної полиці, продовольчий товар, який ОСОБА_9 сховав під свою куртку, чим міг завдати магазину ТОВ «Сільпо-ФУД №139» матеріальну шкоду на загальну суму 256 грн. 65 коп., без врахування ПДВ, але не довів свій злочинний умисел до кінця, оскільки був зупинений співробітниками служби охорони магазину.

Крім того, 08 лютого 2020 року приблизно о 00 годин 10 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , що є місцем мешкання раніше йому знайомого ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті останньому, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин між ними, за допомогою кухонного ножа, який ОСОБА_9 заздалегідь взяв із собою та утримував у правій руці, наніс ОСОБА_10 не менше трьох ударів в область грудної клітини зліва, один з яких призвів до колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця, що призвело до тампонади серця кров`ю, від чого ОСОБА_10 помер на місці, після чого ОСОБА_9 покинув місце вчинення кримінального правопорушення.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за ч.1 ст.115 КК, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тобто умисне вбивство.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.115 КК у виді 8 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК шляхом часткового складання невідбутого покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.11.2017 року остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок в частині засудження обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК змінити, виправдавши його за даним діянням. Свої вимоги мотивувала тим, що під час судового розгляду не було спростовано покази обвинуваченого про те, що він наніс потерпілому лише один удар ножем, захищаючись від нападу останнього під час бесіди щодо зниклого мобільного телефону. При цьому обвинувачений мав реальні підстави побоюватися агресивної поведінки з боку потерпілого, оскільки незадовго до цього останній спричинив йому травму, внаслідок якої у обвинуваченого розійшовся післяопераційний шов на руці. При цьому безпосередні обставини конфлікту між потерпілим та обвинуваченим стали відомі суду лише зі слів самого обвинуваченого. Таким чином, не взяття судом до уваги доказів, які могли істотно вплинути на його висновки, потягнуло за собою незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню.

Заслухавши доповідь судді, захисника, яка повністю підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, потерпілу, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_9 під час судового розгляду в суді першої інстанції повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, і вирок суду в цій частині стороною захисту не оскаржено, то колегія суддів з огляду на ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядала.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази свідків, які надали пояснення про відомі їм обставини даного провадження.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколу огляду місця події, висновками проведених у провадженні експертиз.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів стороною захисту не оспорюються.

В апеляційній скарзі захисник, не заперечувала факт нанесення обвинуваченим потерпілому удару ножем. Однак при цьому сторона захисту вважала, що такі дії обвинувачений вчинив захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, тобто діяв у стані необхідної оборони.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями захисника виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції ретельно перевірялась версія захисту щодо вчинення обвинуваченим злочину в стані необхідної оборони та правильно визнана безпідставною та такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам та наявними у справі доказами.

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Судом першої інстанції було встановлено, що посягання з боку потерпілого мало місце значно раніше, ніж обвинувачений наніс потерпілому ножові поранення. Після такого посягання, яке мало місце у формі обопільної бійки, обвинувачений ОСОБА_9 безперешкодно покинув помешкання потерпілого, направився до себе до дому, де взяв ніж, з яким повернувся до квартири потерпілого і наніс останньому ножові поранення. Під час нанесення таких поранень будь-яких посягань з боку потерпілого на життя і здоров`я обвинуваченого не було.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_9 повернувся до себе додому, де взяв ніж, виключно з метою помсти і повернувся до помешкання потерпілого для спричинення йому ножових поранень.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що дії потерпілого в момент заподіяння йому ножового поранення, за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 , завдаючи удари ножем потерпілому в область грудної клітини, перебував у стані оборони, підстав немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника в цій частині колегія суддів не може визнати прийнятними.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченим ОСОБА_9 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.1 ст.115 КК.

Є безпідставними і доводи захисника про те, що під час судового розгляду не було спростовано покази обвинуваченого про нанесення ним потерпілому лише одного удару ножем. Адже такі покази обвинуваченого спростовано висновком судово-медичної експертизи трупа потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якої у потерпілого було виявлено одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця та два непроникаючих колото-різаних поранення грудної клітки зліва з ушкодженням дрібних кровоносних судин.

Враховуючи зазначене, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які б були підставами для сумніву в законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 і кваліфікації його дій.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4