справа № 208/2702/17
№ провадження 1-кп/208/5/21
УХВАЛА
Іменем України

05 квітня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

головуючого, судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2017 року, в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, -

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, відносно якого обрано запобіжний захід тримання під вартою.

Під час судового засідання захисником ОСОБА_7 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2017 року, оскільки 23.02.2017 ОСОБА_10 був залучений до участі у проведенні слідчого експерименту, не маючи при цьому статусу підозрюваного, оскільки про підозру йому було повідомлено лише 24.02.2017, а отже, на думку захисту, дану слідчу (розшукову) дію слід визнати незаконною, а протокол слідчого експерименту від 23.02.2017 року очевидно недопустимим доказом.

Обвинувачений ОСОБА_10 підтримав позицію заявлену адвокатом, просив його задовольнити.

Адвокат ОСОБА_8 підтримав заявлене клопотання.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 , просив у його задоволенні відмовити. Згідно до поданого заперечення, прокурором зазначено наступне, що як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, 23.02.2017 о 20-00 год., ОСОБА_10 затримано на підставі ст.208 КПК України таким чином ОСОБА_10 набув статусу підозрюваного 23.02.2017 як затримана особа. Цього ж дня підозрюваному ОСОБА_10 роз`яснено право на захист. Згідно з ч.3 ст.240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник, в наслідок чого 23.02.2017 у період часу з 20-30 год. до 21-05 год. ОСОБА_10 був допитаний в якості підозрюваного у присутності його захисника. Цього ж дня у період часу з 21-20 год. до 22-40 год. за участю підозрюваного ОСОБА_10 проведено слідчий експеримент у присутності його захисника та понятих, таким чином залучення ОСОБА_10 , який був затриманий в установленому законом порядку, а отже, відповідно до ч.1 ст.42 КПК України, набув статусу підозрюваного, до проведення слідчого експерименту 23.02.2017 кримінальному процесуальному закону не суперечить, а складений протокол слідчого експерименту відповідає вимогам КПК України в частині належності та допустимості доказів.

Потерпілий підтримав думку прокурора, вважав необхідним відмовити в задоволенні заявленого клопотання захисником ОСОБА_7 .

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.
Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.
Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Відповідно до ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, 23.02.2017 о 20-00 год., ОСОБА_10 затримано в порядку ст.208 КПК України.

Відповідно до вимог ст.208 КПК України, вбачається, що ОСОБА_10 набув статусу підозрюваного 23.02.2017 як затримана особа.

Згідно з ч.4 ст.208 КПК України, уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом, 23.02.2017 підозрюваному ОСОБА_10 роз`яснено право на захист.

Відповідно до вимог ч.1 ст.240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Згідно з ч. 3 ст.240 КПК України, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 23.02.2017 у період часу з 20-30 год. до 21-05 год. ОСОБА_10 був допитаний в якості підозрюваного у присутності його захисника.

Цього ж дня, 23.02.2017 у період часу з 21-20 год. до 22-40 год., за участю підозрюваного ОСОБА_10 проведено слідчий експеримент у присутності його захисника та понятих, таким чином залучення ОСОБА_10 , який був затриманий в порядку ст.208 КПК України, таким чином відповідно до вимог ч.1 ст.42 КПК України, ОСОБА_10 набув статусу підозрюваного 23.02.2017, до проведення слідчого експерименту, що кримінальному процесуальному закону не суперечить, а складений протокол слідчого експерименту відповідає вимогам КПК України в частині належності та допустимості доказів.

Учасник провадження має право заявити клопотання про очевидну недопустимість й із визначених підстав, проте і в такому випадку він не може керуватися лише підставою, наведеною в ст. 87 КПК України, та має довести наявність критерію очевидності.

Зазначена позиція підтверджується листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2012 р. № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», в якому визначено, що докази, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими. В листі визначено, що зазначене правило застосовується й щодо доказів, отриманих унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Таким чином, процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, і клопотання про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, у тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини. В свою чергу єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

З огляду на вищевикладене та на положення ст.ст. 86, 87, 89 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається захисник в своєму клопотанні, суд вважає клопотання захисника таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.350, ст.ст.369-372 КПК України, суд
ухвалив:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2017 року, в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення у цій справі.

Суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3