Ухвала
Іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ
Справа № 468/826/17-к
Провадження № 51-1495 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопавлівка Баштанського району Миколаївської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Новобузький районний суд Миколаївської області вироком від 12 листопада 2020 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Також суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 22 213,22 грн матеріальної шкоди та 30 000 грн моральної шкоди.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 11 березня 2017 року, приблизно о 01.00 год., перебуваючи поряд з будинком по АДРЕСА_2 , під час раптового словесного конфлікту з ОСОБА_5 , завдав останньому декілька ударів руками в голову, в результаті чого потерпілий ОСОБА_5 втратив свідомість та впав на землю. Своїми діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 02 лютого 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України, належним чином доводів апеляційної скарги не перевірив, не навів мотивів на їх спростування, не зазначив підстав, з яких доводи апеляційної скарги прокурора потрібно залишити без задоволення. Ці порушення, на думку прокурора, призвели до необґрунтованого звільнення від відбування призначеного ОСОБА_4 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. З огляду на це прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 1 ст. 122 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України. Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відноситься до нетяжких, а також дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, є особою молодого віку, має міцні соціальні зв`язки, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався. Судом не було встановлено обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки та можливість звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК Україниз випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК України, що призвело до призначення явно несправедливого покарання через м`якість, колегія суддів не убачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі прокурора.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Зокрема, суд апеляційної інстанції послався на досудову доповідь органу пробації, у якій вказано, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення чи обмеження волі на певний строк можливе, оскільки особа врівноважена, розуміє серйозність обвинувачення. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як середній, а ризик небезпеки для суспільства як низький.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогамст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3