Справа № 343/1231/20
Провадження № 11-кп/4808/61/21
Категорія ч.1 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря с/з ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за апеляційною скаргою (далі АС) обвинуваченої ОСОБА_9 , на вирок Долинського районного суду від 26 листопада 2020 року по кримінальному провадженні про її обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Яворів та мешканка АДРЕСА_1 , українка, із середньою освітою, одружена, непрацююча, раніше не судима, громадянка України,-

визнана винуватою та засуджена за ч.1 ст. 125 КК та призначено їй покарання у виді 60 годин громадських робіт.

За вироком суду обвинувачена ОСОБА_9 визнана винуватою, за те, що вона нанесла умисне легке тілесне ушкодження.

Кримінальний проступок вчинено за таких обставин.

Так, 20 грудня 2019 року близько 17.00 год. на території будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на ґрунті неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_9 винник протиправний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень. Реалізуючи цей протиправний умисел, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , на грунті неприязних відносин, ОСОБА_9 нанесла декілька ударів руками в обличчя та по тілу ОСОБА_11 , виштовхала її на вулицю, де нанесла їй ще кілька ударів руками і ногами в обличчя та по тілу, внаслідок чого спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді подряпини з травматичним набряком м`яких тканин в ділянці обличчя зліва; синці з травматичним набряком м`яких тканин в ділянці кистей, які згідно висновку експерта №48/7-Д від 11 червня 2020 року відносяться до легких тілесних ушкоджень..

Не погодившись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_9 подала АС, в якій покликається на те, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, позаяк суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі на підтвердження її вини, що призвело до ухвалення ним незаконного рішення.

Просить вирок з цих підстав скасувати та ухвалити щодо неї виправдувальний вирок.

В поданому запереченні на АС обвинуваченої, потерпіла ОСОБА_11 вважає оскаржуваний вирок Долинського районного суду законним та обґрунтованим і таким, що відповідає фактичним обставинам справи, а АС обвинуваченої є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Просить вирок Долинського районного суду від 26.11.2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а АС без задоволення.

В судове засідання апеляційного суду 10.03.2021 року потерпіла ОСОБА_11 не з`явилася, хоча про дату та час розгляду кримінального провадження була належним чином повідомлена, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали подану АС, просять вирок суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги; пояснення прокурорів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які заперечили доводи поданої АС, вирок суду вважають законним і обґрунтованим і просять залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та додані документи, дослідивши окремі докази, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що її слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону суд першої інстанції в повній мірі дотримався. У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. Цих вимог закону суд також дотримався, і це в АС не оспорюється.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК, підтверджується наведеними у вироку доказами, що ґрунтуються на їх всебічному, повному і безпосередньому дослідженні, яким дана належна правова оцінка.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно кваліфіковано дії обвинуваченої ОСОБА_9 за ч.1 ст. 125 КК, а призначене їй покарання є достатнім та справедливим для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Не зважаючи на повне заперечення ОСОБА_9 своєї вини у скоєнні інкримінованого їй кримінального проступку, її вина доводиться доказами, зібраними під час досудового розслідування та ретельно дослідженими в суді першої інстанції, а саме: показаннями потерпілої, свідків, та висновком експерта.

Так, допитана в судовому засіданні першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 підтвердила, що в той день 20.12.2019 року їй подзвонив брат ОСОБА_12 і сказав, що він привіз до мами священника, бо їй погано. Коли вона приїхала, щоб провідати матір десь близько 17 год., то ОСОБА_9 стояла на воротах і спитала, навіщо вона приїхала і не хотіла її впускати до помешкання. Потім приїхала «швидка» і вона попри лікаря зайшла в будинок. Коли виходила, то ОСОБА_9 почала її бити і штовхати. Це було на кухні та в коридорі. Розірвала вона футболку і нанесла їй тілесні ушкодження, била руками по обличчю і тулубу, а вона однією рукою захищалася (прикривалася). Дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_13 загородила дорогу і не випускала її, а коли вона хотіла подзвонити в поліцію, то дочка вихопила в неї з руки телефон і забрала його. Потім ОСОБА_9 виштовхала її за двері та спустила по сходах. На подвір`ї біля воріт ще била руками та копала ногами, після чого вона вибігла на вулицю. Коли йшла по дорозі побачила біля її будинку сусідку ОСОБА_14 та попросила в неї телефона, щоб викликати поліцію. Через деякий час приїхала поліція, і вона поліцейському все розповіла, написала заяву. З працівниками поліції вона поїхала в лікарню до приймального відділу, де були зафіксовані ушкодження, спричинені ОСОБА_9 .

Показаннями свідка ОСОБА_12 , даних в суді першої інстанції, з яких вбачається, що він є рідним братом потерпілої та обвинуваченої. В той день він привіз до матері священника, щоб її сповідати. Потім подзвонив до потерпілої і вона сказала, що хоче теж поїхати до матері. Через деякий час подзвонив сусідський телефон, було десь приблизно близько 19 год. 00 хв., і ОСОБА_11 сказала йому, що її побила ОСОБА_9 , розбила губу, не пускала її в будинок. Далі свідок ствердив, що це вже не перший випадок, коли обвинувачена била потерпілу. Через два дні він зустрів ОСОБА_11 на базарі, у неї не було телефона, на обличчі були синяки, розбита губа.

Із показань свідка ОСОБА_15 , дані в суді першої інстанції, вбачається, що вона проживає через дорогу навпроти будинку, в якому відбувались події. Вона почула як потерпіла ОСОБА_11 кричить. Бачила зі свого подвір`я, як ОСОБА_9 її копала і шарпала, спустила із сходів та била біля воріт. ОСОБА_11 потім викликала поліцію, це все було між 17 год. 30 хв. 18 год. 00 хв. Поліцію обвинувачена в будинок не пустила.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , дані в суді першої інстанції про те, що в той день, коли вона йшла зі стайні, побачила як потерпіла бігла по дорозі й плакала. Вона звернулась до неї із проханням дати телефон передзвонити, так як її телефон відібрали обвинувачена з дочкою, які її побили. Вона дала телефон і ОСОБА_11 викликала поліцію. Розповіла, що її побила ОСОБА_16 . У неї була розсічена брова та біля рота була подряпина, а також була кров на обличчі.

Також вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, підтверджується наступними доказами.

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 20.12.2019 року (а.с. 28), з якого вбачається, що ОСОБА_11 повідомила поліцію, що 20.12.2019 року близько 17:00 год., коли вона приїхала в с.Яворів провідати свою матір, її сестра разом із дочкою побили її та спричинили їй тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі та тілі.

Висновком експерта №48/7-Д від 11.06.2020р. (а.с. 36-37), згідно з яким у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження: подряпини з травматичним набряком м`яких тканин в ділянці обличчя зліва, синці з травматичним набряком м`яких тканин в ділянці кистей. Ці ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, могли утворитись як при нанесенні ударів в ділянки обличчя, кистей, так і при ударах до таких, і відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Вказані тілесні ушкодження також зафіксовані в догоспітальному клінічному протоколі № 6131 від 20.12.2019 року (а.с. 60), що складений безпосередньо після вчинення кримінального проступку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищепереліченими доказами, дослідженими в судовому засіданні в суді першої інстанції, підтверджується факт конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , що мав місце 20.12.2019 року близько 17 год. 00 год. в приміщенні будинку та на території будинковолодіння по АДРЕСА_2 , під час якого обвинувачена нанесла потерпілій декілька ударів руками та ногами в обличчя й по тілу, внаслідок чого спричинила їй легкі тілесні ушкодження. Факт конфлікту не заперечила і сама обвинувачена, свідок ОСОБА_15 частково була очевидцем конфлікту, що підтвердила в судовому засіданні, свідок ОСОБА_14 бачила потерпілу безпосередньо після завершення конфлікту та підтвердила наявність у неї тілесних ушкоджень, які також підтверджуються догоспітальним клінічним протоколом № 6131 від 20.12.2019 року, що складений безпосередньо після вчинення кримінального проступку 0 19.00 год. 20.12.2019 року та висновком експерта № 48/7-Д від 11.06.2020 року.

Перевіривши вказані вище докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх допустимість, достовірність та достатність.

Таким чином, аналізуючи всі зібрані у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що поза всяким розумним сумнівом винуватість обвинуваченої ОСОБА_9 повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом в судовому засіданні, які були отримані у рамках чинного законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Досліджені докази є взаємозв`язаними між собою, які суд визнав достатніми для визнання обвинуваченої винуватою у вчиненні вказаного кримінального проступку, за яким вона обвинувачується.

Дії обвинуваченої ОСОБА_9 мають правильну правову кваліфікацію за ч.1 ст. 125 КК, оскільки вона спричинила потерпілій ОСОБА_11 , умисне легке тілесне ушкодження.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_9 в АС про те, що постановляючи вирок, суд першої інстанції не застосував норми закону України про кримінальну відповідальність, що підлягали застосуванню до даної ситуації, а саме не взяв до уваги наявність обставин, що виключають злочинну діяльність, зокрема положення ст. 36 КК, оскільки вона використала надане їй право на необхідну оборону прав та інтересів іншої особи від суспільного небезпечного посягання, є необґрунтованими, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, доводи обвинуваченої про наявність реальної загрози її життю та здоров`ю, а також іншим особам з боку потерпілої, не підтверджуються наявними у справі доказами, а навпаки підтверджують неправомірні дії ОСОБА_9 , внаслідок яких були спричинені легкі тілесні ушкодження потерпілій.

Покликання апелянта в АС на те, що суд критично оцінив її показання та показання її дочки ОСОБА_13 , однак взяв до уваги показання потерпілої та інших свідків, то слід зазначити наступне.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно вважав способом захисту показання обвинуваченої ОСОБА_9 про те, що вона тілесних ушкоджень ОСОБА_11 не наносила, позаяк вони спростовуються вищеперечисленими доказами, дослідженими в судовому засіданні та нічим не підтверджені.

При цьому, суд також правильно не визнав достовірними показання свідка ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_9 не наносила тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , а тільки взяла її за куртку та за руку і випровадила з будинку, оскільки вона є дочкою обвинуваченої і зацікавлена у вирішенні справи на користь матері, ці показання спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами і, на думку суду, є неспроможним з урахуванням тривалості між сторонами конфлікту.

Доводи апелянта про недопустимість показань потерпілої та свідків оскільки на її думку вони є суперечливими між собою, також не можна вважати обгрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 84 КПК , доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Жуковський проти України» зазначено, що «питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди мають давати оцінку наявним у справі доказам. Для забезпечення дотримання прав обвинуваченого буде достатнім забезпечення допиту свідка в присутності самого обвинуваченого у відкритому судовому засіданні в суді першої інстанції. Національні органи влади повинні докласти усіх розумних зусиль для забезпечення явки свідка для безпосереднього допиту в суді першої інстанції».

Пояснення свідків отримані у передбаченому КПК порядку під час судового засідання, в ході якого останніх було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому, відповідно до ст. 85 КПК їх пояснення є допустимими доказами по справі.

Сумнівів у достовірності наданих свідками пояснень, у колегії суддів не виникає.

Даючи оцінку вказаним доказам, в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку про правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин вчиненого обвинуваченою ОСОБА_9 кримінального проступку, а саме заподіяння ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень.

В той же час, незгода апелянта з оцінкою судом доказів, не є підставою для зміни або скасування вироку суду першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, доводи апелянта, в частині відсутності належних доказів її причетності до наявності у потерпілої тілесних ушкоджень, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК, є безпідставними.

Стосовно доводів апелянта в частині того, що місцевий суд не надав правової оцінки показанням свідка ОСОБА_15 , яка стверджувала, що бачила зі сходів свого будинку вказаний конфлікт і на спростування подала фотосвілини, із яких видно, що на її думку у вказаного свідка не було фізичної можливості побачити із її подвір`я через дорогу сходи будинку ОСОБА_9 , то вказана обставина не є такою, що впливає на законність судового рішення, оскільки жодний доказ не має перед судом заздалегідь встановленої сили, в той час як сукупність доказів по справі дозволила суду першої інстанції дійти вмотивованого висновку, про доведеність винуватості ОСОБА_9 в інкримінованому їй кримінальному проступку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на недопустимість висновку експерта як доказу по справі, внаслідок того, що даний висновок є імовірнісним, не ґрунтувався на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, а тільки на догоспітальному клінічному протоколі №6131 від 20.12.2020 року, якого немає в реєстрі матеріалів досудового розслідування, і який не був наданий їй для ознайомлення, а суду була надана не завірена належним чином копія цього протоколу, а також у висновку експерта від 11.06.2020 року не було зазначено про винятковий випадок, внаслідок якого експертизу було проведено тільки за медичними документами, а не за медичними обстеженнями потерпілої, не є слушним, оскільки в підсумках експертного висновку чітко зазначено, що судово-медична експертиза проведена на підставі даних висновку експерта №7 від 23.01 22.02.2020 року на ім`я ОСОБА_11 1965 року народження, догоспітального клінічного протоколу № 6131 (а.п.37).

Вказаний висновок експерта складений із заповненням всіх необхідних реквізитів, не містить довільних висловлювань або помилок, є логічним та послідовним, підписаний експертом та завірений печаткою, тому сумніви у достовірності даних викладених у висновку відсутні. Вказаний висновок є категоричним та не допускає будь-якого іншого тлумачення.

Також, твердження апелянта, що вищезазначений висновок експерта був додатковим та проводився через пів року після зазначеної події, а також те, що первинна експертиза була проведена 22.02.2020 року, шляхом медичного обстеження потерпілої та у її висновку зазначено, що тілесних ушкоджень у потерпілої не виявлено, не заслуговують на увагу, виходячи із такого.

Так, дійсно, як вбачається із висновку експерта №7 від 22.02.2020 року, зокрема у розділі даних експертизи, зазначено, що тілесних ушкоджень та їх слідів не виявлено та через Долинське ВП затребувано догоспітальний клінічний протокол з Долинської БЛ, який до 22.02.2020 року не представлений. А у підсумку зазначеної експертизи експерт чітко вказав, що у зв`язку із тим, що догоспітальний клінічний протокол до 22.02.2020 року не наданий, висловитись про наявність тілесних ушкоджень у громадянки ОСОБА_11 , характер їх та ступінь тяжкості, немає можливості. А тому, експерт в цьому випадку не встановлював наявність тілесних ушкоджень, які були на тілі потерпілої, безпосередньо після вчинення кримінального проступку.

Окрім цього, під час апеляційного розгляду прокурором було надано на ознайомлення учасникам кримінального провадження оригінал догоспітального клінічного протоколу № 6131 від 20.12.2019 року, та долучено до матеріалів справи належним чином завірену копію вказаного протоколу. Також, слід зазначити, що відомості, які зазначені у вказаному догоспітальному клінічному протоколі повністю узгоджуються із даними висновку експерта №48/7-Д від 11.06.2020р.

Тому, вказана обставина, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, не дає підстав для визнання вказаного висновку експерта, як недопустимого доказу по справі.

Також, під час апеляційного розгляду прокурором долучено ксерокопію ухвали слідчого судді Долинського районного суду від 11 червня 2020 року про тимчасовий доступ до документів, згідно якої надано дозвіл слідчій СВ Долиенського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_17 чи за її письмовим дорученням оперуповноваженим Долинського ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області дозвіл на тимчасовий доступ до документів, а саме до догоспітального клінічного протоколу №6131 від 20.12.2019 року на ім`я ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_3 , який зберігається в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «Долинська багатопрофільна лікарня» Долинської районної ради за адресою м. Долина, вул. О. Грицей, 15. Івано-Франківської області, з можливістю його огляду та вилучення (здійснення виїмки).

Непереконливими є і доводи апелянта про те, що в даному кримінальному провадженні було неповно проведено досудове розслідування, зокрема, не вилучено одяг потерпілої, який перебував на ній, оскільки згідно показань потерпілої та свідків, він мав би бути порваний та забруднений кров`ю, оскільки вказана обставина не є такою, що впливає на законність судового рішення.

Щодо доводів АС ОСОБА_9 про те, що вона є власником будинковолодіння в с. Яворів Калуського району, вже більше 18 років, а суд безпідставно зазначив дату набуття права власності 26.08.2020 року, але фактично ця дата на її думку є датою формування витягу на її заяву, а не датою набуття права власності, є безпідставним, оскільки згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222202837 від 01.09.2020 року (а.с. 44 зворотна сторона) підтверджує, що ОСОБА_9 стала власником будинковолодіння по АДРЕСА_2 тільки 26.08.2020 року, а датою формування витягу насправді є саме 01.09.2020 року, отже не була його власником на час скоєння даного кримінального проступку.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищепереліченими та в судовому засіданні дослідженими доказами спростовано те, що обвинувачена не вчиняла інкримінований їй кримінальний поступок. Тому апеляційний суд розцінює ці доводи АС як такі, що мають на меті уникнення обвинуваченою кримінальної відповідальності за вчинене.

Таким чином, у справі зібрано достатньо доказів, які прямо викривають обвинувачену у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК, а доводи апелянта про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів розцінює, як такі, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Покарання, призначене обвинуваченому в межах санкції ч.1 ст. 125 КК відповідає вимогам ст.ст. 65, 68 цього ж Кодексу, і саме таке покарання на думку колегії суддів буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нею нових злочинів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що АС обвинуваченої ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, оскільки вона спрямована на вигородження її від покарання.

За таких обставин, АС ОСОБА_9 не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2020 року щодо неї без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5