КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1497/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115,
ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0002546 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_10 ,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року продовжено строк тримання під вартою в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 до 05 лютого 2020 року включно.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому, суд, проявляючи особливу ретельність у ході судової процедури, та не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченим в разі визнання їх винними, що свідчить про наявність ризику втечі, встановив, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинувачених, наявність ще й інших підстав для позбавлення волі, вважаючи їх релевантними (відповідними) та достатніми.

Суд першої інстанції зазначив, що на даний час продовжується з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами, і тому можливість незаконного впливу з боку обвинувачених на потерпілих та свідків продовжує існувати. Судове провадження триває, що свідчить про наявність ризику перешкодити виконанню завдань кримінального провадження.

При цьому суд погодився з твердженням сторони захисту про те, що зі сплином часу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дещо знижуються, проте, на думку суду, наведені ризики продовжують існувати і є реальними, і тому жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам з урахуванням обставин справи, особи обвинувачених та іншим обставинам, встановленим у справі, а відтак, суд прийшов до висновку, що в даному випадку жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року, якою йому продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

За доводами апелянта, ухвала суду першої інстанції є незаконною і необгрунтованою, висновки суду основуються на припущеннях, не відповідають дійсним обставинам справи і зібраним у справі доказам, суперечать вимогам закону.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що обвинувачуючи його у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, представник державного обвинувачення не надав суд жодного прямого чи непрямого доказу на підтвердження вини обвинуваченого.

Обвинувачений вказує на те, що допитана в судовому засіданні неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 , яка була безпосереднім очевидцем 09.03.2016 року кримінального правопорушення, за яким йому вручене обвинувачення за п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, вказала, що його на місці розбійного нападу та завдання смерті її матері, ОСОБА_12 , не було, вона не була очевидцем якихось його неправомірних дій. Ніхто не вказує на те, що він вчиняв щось протиправне 09.03.2016 року відносно потерпілої ОСОБА_12 .

Також апелянт зазначає, що в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України про придбання, перенесення та зберігання патронів 26 штук калібру 5,6 мм, які є гвинтівковими спортивно мисливським патронами кільцевого спалаху (.22LR), ні судом, ні обвинуваченням не ураховуються обставини, які мають істотне значення для справи, а саме те, що він лише зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , про що зазначено на аркуші 1 обвинувального акта; покійний його вітчим, який проживав разом з його матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , був мисливцем, мав зареєстровану мисливську вогнепальну зброю, яку разом з мисливськими боєприпасами зберігав за вищевказаною адресою в с. Кумари, де були вилучені внаслідок обшуку 26 спортивно мисливських патронів, за що його притягують до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.263 КК України; він є захисником України, приймав участь у бойових діях в зоні АТО, мав штатну зброю та боєприпаси до неї, після закінчення своєї участі в АТО здав це все у встановленому законом порядку. За необхідності мав можливість придбати, перевезти і зберігати бойову зброю і боєприпаси, але цього не зробив, проте йому інкримінується придбання і зберігання мисливських боєприпасів, сенс якого за відсутності навіть мисливської зброї просто відсутній.

На думку обвинуваченого, вищезазначене дає підстави дійти висновку про те, що обвинувачення є необґрунтованим, основується на припущеннях.

Апелянт зазначає, що він більше трьох років знаходиться під вартою, що є порушенням визначених ч.1 ст. 318 КПК України та практикою ЄСПЛ розумних строків судового розгляду справи.

Обвинувачений вказує на те, що всі свідки та потерпілі, яких можливо було допитати, у кримінальному провадженні, допитані; істотного впливу на них він не здійснював і не може здійснювати; жодних даних про вплив на свідків чи про інші ризики прокурором не надано; все, що можна було вилучити у нього, досудовим слідством вилучено в результаті обшуків, речові докази зберігаються поза його можливим впливом.

Апелянт зазначає на те, що він від досудового слідства не ухилявся, його затримали коли він перебував разом з дружиною ОСОБА_13 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та її дитиною, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також обвинувачений вказує на те, що на утриманні його дружини є, крім того, неповнолітня сестра ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_13 визнана її опікуном. його мати, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є людиною похилого віку, тяжко хворіє, у тому числі і на онкологічне захворювання, а відтак, його мати і дружина з особами, які перебувають на її утриманні, потребують його допомоги та участі, що свідчить про те, що він маю міцні соціальні зв`язки.

Окрім цього апелянт вказує на те, що його стан здоров`я поганий, він постійно хворіє, загострились хронічні захворювання, протягом тривалого часу в умовах СІЗО йому не можуть надати належну медичну допомогу.

На переконання обвинуваченого, суд першої інстанції, всупереч ст.ст.177, 183, 193, 194, 196, 331, 369-372 КПК України не навів у оскаржуваній ухвалі мотивів незгоди з наведеними вище його доводами та доводами захисту при розгляді питання про запобіжний захід, обмежившись формальним посиланням на рішення ЄСПЛ та на тяжкість можливого покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали контрольного судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Суд апеляційної інстанції враховує приписи ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини відносно обмеження права на свободу і особисту недоторканість та щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0002546, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, 12 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, 12 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

08 грудня 2020 року в судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 до 05 лютого 2020 року включно.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою в тому числі обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, з урахуванням доводів прокурора, викладених у клопотанні, щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням стадії судового розгляду, тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується, в тому числі і ОСОБА_6 та даних про його особу, дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Крім того, судом першої інстанції вірно не визначено альтернативний запобіжний захід в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив смерть людини.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та конкретні обставини інкримінованого йому в тому числі вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину і становить значну суспільну небезпечність, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доводами районного суду, не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Що стосується посилання обвинуваченого на порушення розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення із посиланням на практику Європейського суду.
Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та родини, на чому він наголошує в своїй апеляційній скарзі, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у нього наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі, на погіршення стану його здоров`я, і на те, що в умовах слідчому ізоляторі він не отримує належного лікування, нічим не підтверджені, оскільки суду не були надані жодні відомості про те, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися під вартою.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року про необхідність продовження , в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановленою згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження обвинуваченого, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів -

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року, якою, в тому числі, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 05 лютого 2020 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4