Ухвала
іменем України
22 березня 2021 року

м. Київ
справа № 204/5407/19

провадження № 51-1395 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року щодо неї,
встановив:
За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Дніпропетровська, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму, засуджено за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 5610 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Постановлено частково задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 58 668,80 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн та у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 23 533 грн.
Цим же вироком вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочину за таких обставин.
22 квітня 2019 року приблизно о 16:15 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , рухаючись по пр. Пушкіна з боку вул. Робоча, у напрямку вул Філософська у м. Дніпро, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком «5.35.1» («пішохідний перехід»), та дорожньою розміткою «1.14.1» («зебра»), розташованого у районі будинку № 77 по пр. Пушкіна у м. Дніпро, на якому знаходилась пішохід ОСОБА_5 , не вжила заходів для зменшення швидкості, а в разі потреби не зупинилась для надання дороги пішоходу, продовжила рух, внаслідок чого скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу зліва направо по ходу руху водія ОСОБА_4 .
В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року щодо засудженої ОСОБА_4 скасовано в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_5 та відшкодування витрат на правову допомогу та призначено в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті зазначений вирок залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджена не погоджується з вказаними судовими рішеннями в частині призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості.
Свої вимоги засуджена обґрунтовує тим, що підстави, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, для застосування до неї додаткового покарання є недостатніми. Зазначає, що суд у своєму рішенні послався на ті ж самі обставини щодо неї, що зазначені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року, але прийшов до протилежного висновку, при цьому не послався на мету застосування до неї додаткового покарання.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженою ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі не оспорюється та не заперечується.
Доводи засудженої про безпідставне застосування до неї додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція частини 2 статті 286 КК, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і є правом суду.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженій основне та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував суспільну небезпеку вчиненого діяння, грубе порушення правил дорожнього руху, наслідки, що настали, а також особу засудженої, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнала повністю, на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, має зареєстроване місце проживання, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. При цьому, місцевий суд відніс щире каяття засудженої та активне сприяння розкриттю злочину до обставин, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного, районний суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженій, окрім основного покарання, ще й додаткового.
Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд зважив на те, що судом першої інстанції враховано думку потерпілої, яка наполягала на призначенні засудженій додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також суд апеляційної інстанції додатково врахував наслідки, що настали для потерпілої, а саме встановлення їй другої групи інвалідності та поведінки засудженої після вчинення ДТП, яка не намагалася відшкодувати завдану потерпілій шкоду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначення засудженій додаткового покарання і визначення його розміру є правильним, а саме покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, вмотивованість висновків як суду першої так і апеляційної інстанцій, викладених у їх рішеннях, засуджена у касаційній скарзі не наводить.
Крім того, колегія суддів вважає, що посилання засудженої на постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року є неприйнятними з огляду на індивідуальний характер кожного кримінального провадження.

Зокрема, на відміну від кримінального провадження, на яке посилається засуджена, у цьому провадженні суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи із конкретних обставин даного кримінального провадження, врахували, окрім іншого, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні засудженій додаткового покарання, а також наслідки, що настали для потерпілої, а саме встановлення їй другої групи інвалідності та поведінки засудженої після вчинення ДТП, яка не намагалася відшкодувати завдану потерпілій шкоду, а тому прийшли до обґрунтованого висновку про необхідність призначення останній додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги засудженої та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3