Справа № 165/13/19 Провадження №11-кп/802/343/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст. 125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого 2021 року, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності
В С Т А Н О В И В
Даною ухвалою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Верба Володимир-Волинського району, Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, визначених ст. 49 КК України в ред. закону від 08 квітня 2014 року.
Закрито кримінальне провадження №0001493 щодо ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 відповідно до обвинувального акту у даному кримінальному провадженні умисно спричинив легкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 за таких обставин.
Так, він 16.12.2018 року близько 13.30 год. знаходячись в загальному коридорі першого поверху будинку свого проживання, між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , під час словесного конфлікту з сусідкою ОСОБА_9 з мотивів особистих неприязних відносин з метою нанесення тілесних ушкоджень, раптово умисно наніс один удар вхідними дверима квартири № 7 в стопу лівої нога, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження, у вигляді забою м`яких тканин в ділянці 2 пальця лівої ступні у вигляді набряку та синця, які згідно висновку судово-медичного експерта № 219 від 28.12.2018 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , які виразилися в умисному нанесенні потерпілій ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України.

У поданій апеляційній скарзі потерпіла вважає оскаржувану ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом не взято до уваги її показання, надані під час досудового розслідування, в яких вона чітко вказувала на вчинення ОСОБА_7 щодо неї саме хуліганських дій, відповідальність за які передбачена ст. 296 КК України.

Крім того просить врахувати порушення місцевим судом розумних строків. Без належної правової оцінки, на її думку, залишилась поведінка обвинуваченого і його захисника, які неодноразово не з`являлись на судові засідання, тим самим затягували розгляд справи. У провадженні було призначено 31 судове засідання, на жодному з яких фактично не відбувався судовий розгляд.

Потерпіла просить ухвалу суду скасувати, та прийняти нову ухвалу, якою, в числі іншого, задовольнити поданий нею цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який пояснив про відсутність підстав для задоволення скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які повністю заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом особа звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення підстав, передбачених у ст. 49 КК, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Відповідне рішення судом приймається у формі ухвали.
У статті 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
Зі змісту судового рішення вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину невеликої тяжкості, який вчинив 16 грудня 2018 року.
Місцевим судом встановлено, що з дня вчинення ОСОБА_7 злочину минуло більше двох років, а тому вірно застосовано положення ст. 49 КК України.
Так, на переконання апеляційного суду, при матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази про умисне ухилення обвинуваченого від органів досудового розслідування чи суду, як про це вказує потерпіла.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №639/793/17, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК України), пов`язує з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства або суду.
Під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
Варто вказати, що визначений ст. 49 КК України 15-річний строк є спеціальним недиференційованим строком давності, по закінченні якого особа, яка вчинила злочин будь-якої тяжкості, звільняється від кримінальної відповідальності навіть у тому разі, коли вона протягом цього терміну ухилялась від слідства або суду.
У даній справі судом чітко встановлено, що ОСОБА_7 не ухилявся від слідства та суду, тому перебіг давності не зупинявся, тому застосовано пункт 1 ч. 1 ст. 49 КК України.
При цьому апеляційний суд перевіряючи обставини, на які посилається в апеляційній скарзі потерпіла щодо умисного ухилення обвинуваченого від явки до суду, вважає їх неспроможними і такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, при матеріалах кримінального провадження дійсно є дані, які свідчать про застосування щодо ОСОБА_7 заходів, передбачених ст. ст. 139, 140 КПК України у зв`язку з неодноразовою неявкою обвинуваченого з невідомих причин (а.к.п. 80, 158, 164,187).
В той же час матеріали кримінального провадження не містять відомостей щодо належного повідомлення обвинуваченого про судовий розгляд кримінального провадження на відповідний призначений час, оскільки повістки ОСОБА_7 не вручались, а повернуті до суду з відміткою про невручення. При цьому деякі судові повістки були адресовані обвинуваченому на помилкову адресу (а.к.п. 52, 55, 72, 76).
Вказані обставини не дають підстав для висновку, що обвинувачений умисно ухилявся від суду, як про це стверджує потерпіла, а тому відсутні підстави вважати, що має місце зупинення перебігу давності. Відомостей про те, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності переривались в розумінні ч. 3 ст. 49 КК України в матеріалах кримінального провадження відсутні та сторонами не надані.
Обвинувачений підтвердив, що йому зрозумілі як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає порушень при звільненні обвинуваченого від кримінальної авідповідальності.
Що стосується апеляційних доводів у частині зміни кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації їх за ст. 296 КК України як хуліганських, то суд вправі виходити за межі обвинувального акту згідно із положеннями ч.3 ст. 337 КПК України, за умови якщо такий вихід за межі пред`явленого обвинувачення покращує становище обвинуваченого. У цьому випадку вищевказане є неприйнятним, оскільки санкція ч.1 ст. 296 КК України передбачає більш тяжкий вид покарання, аніж санкція ч.1 ст.125 КК України.
Разом із тим, апеляційний суд окремо звертає увагу потерпілої на висновок, викладений у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.11.2019 р. у справі №345/2618/16-к, відповідно до якого суд касаційної інстанції наголосив на тому, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні не було допущено.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви апеляційний суд доходить висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої немає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого 2021 року, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.
Головуючий
Судді