Справа №591/7122/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/623/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу

- вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області ч.2 ст. 389, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190, ст.ст. 70, 71 КК України до 3 років 6 місяців 10 днів позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 в якій він не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2021 року, відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просив ухвалити новий вирок яким ОСОБА_8 засудити за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Згідно вимог ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, просив частково приєднати до покарання за цим вироком невідбуту частину покарання за вироком Голованіського районного суду Кіровоградської області від 10.01.2017 року, та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. В іншій частині вирок суд просив залишити без зміни.

Також, прокурор просив дослідити обставини встановлені під час судового розгляду та процесуальні документи, що характеризують особу обвинуваченого.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі.

Згідно вимог ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши до покарання за цим вироком невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 січня 2017 року, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 10.11.2020 року.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави 2198,14 грн процесуальних витрат.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого у вигляді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили, але не більше чим до 25.03.2021 року. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 15.03.2021 року строк запобіжного заходу ОСОБА_8 продовжено до 12.05.2021 року включно.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор стверджував, що суд порушив ст.ст. 50 та 65 КК України, безпідставно призначаючи обвинуваченому покарання застосував положення ст. 69 КК України і залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_8 вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став та знову, в період умовно дострокового звільнення вчинив новий злочин. Тому, всі визнанні судом як пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, на переконання прокурора не достатні для призначення йому такого м`якого покарання, що є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Інші учасники кримінального провадження потерпілий, обвинувачений та захисник апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.10.2019 року близько 11.45 год. ОСОБА_8 , маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, шляхом вибивання скла проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки викрав кросівки сірого кольору та джинси (які не становлять цінності для потерпілого) та кросівки чорного кольору вартістю 733 гривні, які належали ОСОБА_10 , після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка вимоги апеляційної скарги підтримала, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора заперечили,

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Висновки суду першої інстанції в частині доведеності події кримінального правопорушення, обставин його вчинення, вини обвинуваченого у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій учасниками судового розгляду не оспорюються. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає. У зв`язку із цим вирок у наведеній вище частині колегією суддів не перевірявся.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку в частині призначеного покарання, то колегією суддів встановлено наступне.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України суд першої інстанції врахував дані щодо особи обвинуваченого, його майновий стан, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого та відсутність обтяжуючих покарання обставин, вік обвинуваченого, незначну вартість викраденого майна та часткове його повернення, та дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише за умови його ізоляції від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі застереженої в санкції статті, оскільки саме це покарання сприятиме досягненню мети кримінального провадження.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування ст. 69 КК України спростовуються наведеними у вироку суду першої інстанції мотивами за яких суд дійшов висновку щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Щодо посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину, його наслідки та притягнення ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та свідчили б про необгрунтованість призначеного ОСОБА_8 покарання прокурор у апеляційній скарзі не навів.

Отже, будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2021 року, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4