ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/186/18 Номер провадження 11-кп/814/220/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК - О.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0001000 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Полтава, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий, останній раз вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року за ч.2 ст.309, ст.75 КК України на 2 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.115 КК України на 11 років 6 місяців позбавлення волі .

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднана невідбута частина покарання у виді 6 місяців позбавлення волі за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року та остаточно засуджений на 12 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави 1137 грн. 68 коп. процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

02 листопада 2017 року близько 15 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в приміщенні сараю домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в ході сварки зі своєю матір`ю на ґрунті конфліктних відносин, які виникли через зловживання ОСОБА_8 алкогольними напоями, скориставшись перевагою у фізичній силі та зрості, нехтуючи похилим віком ОСОБА_9 , з умислом на протиправне позбавлення життя останньої завдав їй кулаками рук не менше трьох ударів у ділянку обличчя та голови, заподіявши множинні синці, від чого ОСОБА_9 впала на підлогу та втратила свідомість.

Скориставшись безпорадним станом матері, ОСОБА_8 умисно завдав їй взутими ногами три удари в область голови, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у м`які тканини голови та у м`яку мозкову оболонку правої півкулі, небезпечні для життя в момент заподіяння, а також удари в ділянку грудної клітки справа, заподіявши тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді переломів ребер як справа, так і зліва з крововиливами у навколишні м`які тканини. Інші удари ОСОБА_8 ногами в область тулубу, нижніх кінцівок та сідниць ОСОБА_9 заподіяли множинні синці, садна та крововиливи м`яких тканин з їх частковим розчавленням.

Після цього ОСОБА_8 умисно обхопив руками шию потерпілої по передній поверхні зліва та здавив її, що призвело до механічного стискання органів шиї і перелому великого рогу під`язикової кістки зліва та подальшої асфіксії, внаслідок якої настала смерть ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду, перекваліфікувати його дії на ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання, застосувавши ст. 69 КК України.
Також вважає за необхідне зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення в даному провадженні на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII, оскільки попереднім вироком він засуджений за злочин, вчинений 04 травня 2017 року.
При цьому зазначає, що не мав умислу на вбивство, надавав допомогу потерпілій, викликав швидку та поліцію, не втік з місця вчинення злочину.
Стверджує, що судом не враховано жодної пом`якшуючої покарання обставини, зокрема, співпрацю з поліцією, перебування на утриманні неповнолітньої доньки, характеристику з місця проживання.
Звертає увагу на безпідставне відхилення клопотання про проведення його медичного обстеження, вказуючи при цьому, що мав пошкодження, нанесені потерпілою, та ставить під сумнів судово-медичний висновок щодо часу утворення наявних у потерпілої тілесних ушкоджень.
Вважає неналежними доказами показання свідків, які вказують на його причетність до злочину.
Вказує, що суд не допитав його під час розгляду справи.
Зазначає про відсутність доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні саме вбивства.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить змінити вирок місцевого суду, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання за вказаний злочин у виді 7 років позбавлення волі.

При цьому зазначає про відсутність в діях ОСОБА_8 умислу на заподіяння смерті потерпілій.

Стверджує про необхідність врахування способу та знарядь вчинення злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень

Вважає, що висновки місцевого суду про винуватість підзахисного в умисному вбивстві не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, допитавши обвинуваченого, дослідивши докази, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Факт побиття обвинуваченим своєї матері 02 листопада 2017 року близько 15 год. в приміщенні сараю домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ніким із учасників провадження не оспорюється.

Під час допиту в засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував нанесення ударів потерпілій, лише стверджував, що робив це у відповідь на агресивні дії матері під час раптово виниклої сварки та не хотів її убивати. Крім того, він наполягав, що перелом великого рогу під`язикової кістки зліва міг утворитися під час того, як мати від удару упала, а він надавав їй допомогу та намагався рукою дістати її язик, щоб запобігти асфіксії.

Проте показання обвинуваченого про відсутність умислу на вбивство спростовуються доказами, дослідженими як місцевим, так і судом апеляційної інстанції.

Так, судово-медичний експерт у висновку №234 від 05 грудня 2017 року встановив, що причиною смерті ОСОБА_9 стала асфіксія від здавлення органів шиї, на що вказують перелом під`язикової кістки, крововилив у м`які тканини шиї, синець на шиї; загальноасфіктичні ознаки дрібні крововиливи на поверхні серця та легень, у кон`юнктиву очей, повнокров`я внутрішніх органів, рідка кров в порожнинах серця та великих судинах і підтверджуються результатами судово-гістологічного дослідженням шматочків внутрішніх органів.

Крім того, експерт ОСОБА_10 зробив висновок про відсутність судово-медичних даних, які б свідчили про те, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження могли бути нанесені в різний проміжок часу. Не могли, на думку експерта, ці тілесні ушкодження і утворитися при падінні з висоти власного зросту та ударі об тверду поверхню землі або дорожнього покриття.

Проаналізувавши дані слідчого експерименту, проведеного з ОСОБА_8 , експерт встановив, що показання обвинуваченого не суперечать загальному механізму нанесення тілесних ушкоджень (удари ногами та руками), окрім безпосередньої причини смерті, але не відповідають ні загальній кількості, ні локалізації виявлених на тілі потерпілої тілесних ушкоджень.

Висновки судових експертиз відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України, дослідження проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах.

Колегія суддів, дослідивши ці висновки, допитавши в судовому засіданні експертів, вважає, що місцевий суд, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого ОСОБА_8 діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілої, що передувала події, їх стосунки, прийшов до правильного висновку про спрямованість умислу ОСОБА_8 на умисне вбивство.

Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом коли особа хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови №2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство.

Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і в тих випадках, коли винний, умисно завдаючи шкоди потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, у тому числі й смерті, яка фактично настає.

При цьому суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій необхідно оцінювати не лише керуючись його показанням, а й з урахуванням сукупності всіх доказів, в тому числі знарядь вчинення злочину, причин припинення злочинних дій, висновків судово-медичних експертиз про локалізацію і характер тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_8 , коли після побиття потерпілої руками і ногами, обхопив руками її шию та здавив з такою силою, що призвело до перелому великого рогу під`язикової кістки зліва та подальшої асфіксії, вочевидь допускав можливість настання смерті матері, а тому кваліфікація його дій як умисне вбивство є правильною.

Доводи сторони захисту про те, що перелом під`язикової кістки міг утворитися при наданні обвинуваченим допомоги потерпілій спростовуються показаннями судового експерта ОСОБА_10 та висновками судово-медичної експертизи №234-А від 11 січня 2018 року, відповідно до яких тілесні ушкодження, що стали безпосередньою причиною смерті ОСОБА_9 , не могли утворитися за умов «проведення штучної вентиляції верхніх дихальних шляхів через примусове відкриття та просування руки до ротової порожнини».

Твердження обвинуваченого, що він захищався від дій потерпілої, належним чином перевірені місцевим та апеляційним судом і не знайшли свого підтвердження.

Так, судово-медичний експерт у висновку №459 від 07 листопада 2017 року зазначив про виявлення у ОСОБА_8 лише саден суглобів кисті, які могли утворитися від нанесення ударів об тіло іншої людини та садна на задній поверхні середньої третини лівого передпліччія.

Висновки експертизи є вмотивованими, науково обґрунтованими, достатньо інформативними, базуються на безпосередньому дослідженні підекспертного і не викликають сумніву в їх об`єктивності.

Більше того, як вбачається з дослідженого апеляційним судом відеозапису слідчого експеримента, проведеного з обвинуваченим наступного дня після вчинення злочину, всупереч доводам про нанесення йому потерпілою ударів по голові, у ОСОБА_8 чітко видимі лише зарубцьовані шрами на голові та не вбачається інших ушкоджень на обличчі і голові (т.2 а.с.45).

Сам слідчий експеримент з участю обвинуваченого проведений у відповідності з вимогами ст.240 КПК України, з участю понятих, захисника, статиста, судового експерта.

За його результатами складений відповідний протокол, в якому докладно викладені умови і результати слідчої дії (т.2 а.с.37-44).

Зауважень щодо проведення слідчого експерименту від учасників не надходило. Всупереч доводам обвинуваченого, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтверджують наявність конфлікту між обвинуваченим та його матір`ю, є логічними, послідовними і узгоджуються між собою.

Крім того, свідок ОСОБА_12 підтвердив, що в день вчинення злочину до нього прийшов ОСОБА_8 , який був у стані алкогольного сп`яніння та зі слідами крові, і просив викликати поліцію. Прийшовши до господарства ОСОБА_8 , він побачив матір обвинуваченого, яка лежала у приміщенні сараю на підлозі, обличчям вниз .

Таким чином, з обсягу та характеру встановлених фактичних даних кримінального провадження видно, що внаслідок конфлікту ОСОБА_8 спочатку побив свою матір, а потім умисно вбив її, обхопивши руками шию по передній поверхні зліва та здавивши її, що призвело до механічного стискання органів шиї і перелому великого рогу під`язикової кістки зліва та подальшої асфіксії.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.115 КК України.

Водночас, доводи сторони захисту про надмірну суворість покарання є слушними.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції обвинувачений стверджував, що шкодує про вчинене.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 добровільно викликав швидку допомогу для потерпілої та повідомив поліцію про злочин, до засудження працював, має неповнолітню доньку.

Відповідно до наданих захисником довідок, стан здоров`я обвинуваченого погіршився.

Оцінюючи, як тяжкість вчиненого особливо тяжкого злочину, так і конкретні обставини справи, наведені дані про особу винного, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити призначене покарання за ч.1 ст.115 КК України до 9 років позбавлення волі.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам закону, буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Водночас, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст.69 КК України та призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, з огляду на відсутність кількох обставин (не менше двох), що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Остаточне покарання, за сукупність вироків, необхідно призначити у відповідності до приписів ст.71 КК України.

Доводи обвинуваченого про необхідність застосуванню ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII суперечать вимогам закону.

Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин в листопаді 2017 року, відсутні підстави для зарахування обвинуваченому в строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи наведені приписи закону, вчинення ОСОБА_8 злочину, за який він був засуджений вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року, не дає підстав для застосування приписів ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII при призначенні остаточного покарання на підставі ст.71 КК України.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, призначивши його у виді 9 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання у виді 6 місяців позбавлення волі за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року та остаточно засудити ОСОБА_8 на 9 років 6 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4