КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0006707 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Фастівці Бахмацького району Чернігівської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 28.12.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 289 КК України до 1 року обмеження волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75,76 КК України з іспитовим строком 1 рік;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК Україниза апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком обвинуваченому ОСОБА_7 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2017 року та за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_7 , з метою таємного викрадення чужого майна, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці вступив у попередню злочинну змову з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та з цією метою 31.05.2018 приблизно о 02 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , побачили на стіні зовнішні елементи складових частин кондиціонеру та обравши їх об`єктом свого злочинного посягання, вирішили таємно їх викрасти.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, розподілили між собою ролі, суть яких зводилась до того, що ОСОБА_8 за допомогою невстановлених слідством предметів буде від`єднувати елементи складових частин кондиціонерів, а особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, одночасно спостерігаючи за навколишньою обстановкою, буде складати їх поряд з метою подальшого таємного викрадення.
Таким чином ОСОБА_8 , діючи узгоджено з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, продовжуючи знаходитись за вищевказаною адресою, впевнившись, що за його злочинними діями сторонні особи не спостерігають, використовуючи невстановлені слідством предмети та фізичне зусилля, по черзі від`єднав зовнішні елементи складових частин кондиціонерів, а особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись поруч з ОСОБА_8 , діючи відповідно до відведеної йому злочинної ролі, складав вже від`єднані зовнішні частини цих кондиціонерів.
У подальшому, від`єднавши три одиниці зовнішніх частин кондиціонерів, а саме: «Sanyo SAP - С 122 6/R с/н 0103831». вартістю 4112 гривень 00 копійок; «Sanyo SAP - С 182 GH/R, с/н 0019841», вартістю 4570 гривень 00 копійок; «OSAKA - OST - 09Н1, с/н: OST- 55», вартістю 2167 гривень 00 копійок, загальною вартістю 10 849 гривень 00 копійок, ОСОБА_8 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли, завдавши при цьому потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на вказану суму.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

На даний вирок обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуальногозакону, просить скасувати оскаржуваний вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2019 року та закрити щодо нього кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 заперечує правильність встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження та доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та зазначає, що докази, на які суд послався в оскаржуваному вироку, зокрема показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 не підтверджують, що саме він причетний до крадіжки майна потерпілого; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення лише засвідчує факт вчинення кримінального правопорушення і жодним чином не підтверджує його ( ОСОБА_7 ) винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, а висновок спеціаліста щодо вартості майна від 25.07.2018 року є недопустимим доказом в силу п.1 ч.2 ст. 87 КПК України, оскільки в силу вимог КПК України, зокрема положень ст. 242 КПК, сума заподіяних збитків встановлюється тільки висновком експерта, а не висновком спеціаліста, тобто стороною обвинувачення не було доведено предмету злочину.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав допустимим доказом протокол огляду місця події від 31.05.2018 року внаслідок його неправомірного затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, так як відсутні відомості про те, що його було затримано в порядку ст. 208 КПК України. Крім того, суд дав невірну оцінку діям поліцейських щодо порушення ними положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме його катування при затриманні із застосуванням кайданок.
Вказує апелянт і на недопустимість такого доказу, як протокол проведення слідчого експерименту від 31.07.2018 року з його участю, оскільки за змістом ч.1 ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а тому даний доказ, як самостійний вид доказу, який не узгоджується з іншими наявними у справі доказами, зокрема з показаннями особи, яка приймала участь в слідчому експерименті, тобто його ( ОСОБА_7 ) показаннями в суді, не може бути покладений в основу вироку, оскільки, на переконання апелянта, проведення слідчого експерименту за своєю правовою природою може бути віднесено до "позасудових показань", які з урахуванням положень ч. 4 ст. 95 КПК України повинні бути перевірені в судовому засіданні, що у даному випадку не узгоджуються з його ( ОСОБА_7 ) показаннями, наданими в суді.
Недопустимим доказом апелянт вважає і протокол проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_12 від 27.07.2018 року, на який суд першої інстанції послався в оскаржуваному вироку як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки вказаний слідчий експеримент був проведений без дотримання ст. 240 КПК України, так як ОСОБА_12 було запропоновано розповісти про обставини злочину і не було запропоновано відтворити дії, обстановку, обставини події, учасником якої він був. Крім того, ОСОБА_12 не був допитаний в судовому засіданні, а тому суд обґрунтував свої висновки на показаннях, наданих слідчому, що є порушенням вимог ч.4 ст. 95 КПК України.
На думку апелянта, суд першої інстанції не дав належної оцінки його поясненням щодо обставин даного кримінального провадження, а також вважає, що виділення матеріалів кримінального провадження слідчим на стадії досудового розслідування відбулось з порушенням вимог КПК України, а отже докази, на які суд послався у вироку, не можуть бути визнані допустимими.

За результатом розгляду вказаної апеляційної скарги ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2019 року стосовно нього - без зміни.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду частково задоволено касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , а ухвалу Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року щодо ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вказуючи на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції; повторно дослідивши за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом дослідження письмових доказів, а саме протоколу огляду місця події від 31.05.2018 року з додатком у виді диску з відеозаписом та висновку приватного підприємства "Юридична контора Малецького" від 25.07.2018 року щодо вартості майна; перевіривши матеріали кримінального провадження № 0006707 та доводи в обґрунтування апеляційних вимог; провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Так, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у таємному викраденні чужого майна, вчиненому за попередньої змовою групою осіб, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, який грунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 ; на протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від потерпілого ОСОБА_10 про те, що в період часу з 16 год. 30.05.2018 року по 10 год. 31.05.18 року за адресою: АДРЕСА_3 біло виявлено відсутність зовнішніх блоків кондиціонерів в кількості 3-х штук (а.с. 63-64); на протоколі огляду місця події від 31.05.2018 року (а.с. 65-67); на висновку спеціаліста від 25.07.2018 року щодо вартості майна (а.с. 83), а також на протоколах проведення слідчого експерименту від 31.05.2018 року за участі ОСОБА_7 (а.с.108-113, 115) та від 27.05.2018 року за участі ОСОБА_12 (а.с. 84-89, 91), які обґрунтовано визнані судом першої інстанції належними, допустимими і достовірними доказами.

При цьому судом повно та всебічно були перевірені в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо його непричетності до вчинення крадіжки, який стверджував, що зі своїм знайомим не викрадав частини кондиціонерів і, що вони знаходились на смітнику, а оскільки він займався діагностикою та ремонтом електроніки, то погодився на пропозицію знайомого ОСОБА_12 полагодити належні останньому несправні кондиціонери, після чого 30.05.2018 року близько о півночі поїхали за адресою: АДРЕСА_3 , де він побачив три зовнішніх блоки кондиціонерів, які були складені біля будинку, і оглянувши їх повідомив ОСОБА_12 , що зможе їх полагодити та викликав таксі. Коли завантажили кондиціонери у таксі, під`їхали працівники поліції, побачивши яких ОСОБА_12 втік, а він підійшов до працівників поліції з`ясувати, що відбувається, однак був ними затриманий.

Проте, ці доводи обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції обгрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам та спростовуються сукупністю об`єктивних доказів у справі, які змістовно наведені у вироку.
За встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції визнав неспроможною позицію обвинуваченого про відсутність у нього умислу на викрадення зовнішніх блоків кондиціонерів, вказавши у вироку, що у ОСОБА_7 , під час його затримання, були вилучені засоби для демонтажу кондиціонерів, чого не заперечував обвинувачений в судовому засіданні, проте не міг суду пояснити, яким чином він мав намір використовувати зазначені знаряддя на вулиці, в нічний час доби та при обмеженій видимості на вже від`єднаних, як він стверджував, блоках, а тому суд обгрунтовано поставив під сумнів позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , що зазначені інструменти він мав використовувати для перевірки справності цих блоків, а саме для перевірки стану заповнення кондиціонерів хладогентами, хоча сам зазначав, що мав оглянути зовнішні частини кондиціонерів та в подальшому їх відремонтувати, і з цими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, в тому числі з огляду на пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду справи, який вказував, що погодився на пропозицію знайомого ОСОБА_13 подивитися чи справні кондиціонери, що були викинуті на сміття, і подивившись на них сказав останньому, що з трьох кондиціонерів можна скласти один, після чого вони викликали таксі та загрузили кондиціонери, а коли під`їхала патрульна поліція , ОСОБА_14 втік, а його затримали.

З дослідженого під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника ОСОБА_6 протоколу огляду місця події від 31.05.2018 року та диску з відеозаписом цієї слідчої дії (т. 1 а.с. 65-67), вбачається, що слідчим СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві - ОСОБА_15 в порядку визначеному ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, проведено огляд ділянки місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , на якій знаходився автомобіль "Опель", на задньому сидінні якого були виявлені та вилучені три зовнішні елементи кондиціонерів, кришки від кондиціонерів, розвідний ключ, канцелярський ніж, викрутки, поруч знаходився ОСОБА_7 , який з кишені брюк дістав викрутку чорно-жовтого кольору.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недопустимості такого доказу, як протокол огляду місця події від 31.05.2018, внаслідок неправомірного його затримання та порушення поліцейськими ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині катування при його затриманні із застосуванням кайданок, що принизило його гідність, а також його твердження, що видача ним під час огляду викрутки, відбулась в умовах його фактичного затримання без дотримання положень ст. 208 КПК України, колегія суддів відмічає, що аналогічна позиція сторони захисту щодо неправомірного затримання ОСОБА_7 та застосування стосовно нього спеціального засобу - кайданок, була предметом перевірки суду першої інстанції і суд обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України не затримувався, так як в матеріалах провадження відсутні відомості про його затримання, а застосування до останнього кайданок, з огляду на показання свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні повідомив, що при появі працівників поліції ОСОБА_7 намагався втекти, не можна розцінювати як його фактичне затримання, оскільки застосування спецзасобу, у даному випадку кайданок, було превентивним заходом працівників поліції, що узгоджується з положеннями п.п. а) п.1 ч.3 ст. 45 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки було пов`язане з тим, що при наявності підстав підозрювати останнього у причетності до вчинення кримінального правопорушення та появі працівників поліції, останній намагався втекти, з чим також погоджується колегія суддів.

Апеляційні твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недопустимості таких доказів, як протоколи проведення слідчого експерименту від 31.07.2018 року за його ( ОСОБА_7 ) участі та від 27.07.2018 року за участі ОСОБА_12 з тих підстав, що вказані слідчі дії були проведені без дотримання вимог ст. 240 КПК України, так як отримані під час слідчого експерименту відомості, з урахуванням положень ч. 4 ст. 95 КПК України, повинні бути перевірені в судовому засіданні, однак обставини кримінального правопорушення, про які зазначав ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту, судом не перевірялись, ОСОБА_12 судом взагалі не допитувався, і прокурором не надано відомостей щодо наявності відносно ОСОБА_12 обвинувального вироку, а дані, які зафіксовані у протоколі від 31.07.2018 року при проведенні з ОСОБА_7 слідчого експерименту не узгоджуються з його показаннями в судовому засіданні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону, так як положення ч. 4 ст. 95 КПК України слід тлумачити в системному зв`язку з ч. 1 ст. 95 КПК, яка вказує, що саме розуміється під показаннями у цій статті - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні. Тому в розумінні положень ст. 95 КПК протоколи слідчого експерименту від 27.07.2018 року та від 31.07.2018 року не можуть бути автоматично визнані недопустимими доказами, а навпаки вони можуть вважатися доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України. Аналогічна позиція викладена у постанові ККС ВС від 12.09.2018 року ( справа №405/5481/16-к).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що по справі не було проведено товарознавчої експертизи для визначення вартості викраденого майна, а відтак висновок спеціаліста ОСОБА_16 щодо вартості зовнішніх блоків кондиціонерів від 25.07.2018 року (т.1 а.с. 83) є недопустимим доказом, колегія суддів також вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установої, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. При цьому, для встановлення розміру матеріальних збитків в окремих кримінальних провадженнях не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання і достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про найменування викраденого майна та його вартості, на яке є ринкова ціна, чи проведення інших арифметичних розрахунків, тощо. У такому випадку, призначення експертизи не є обов`язковим і така позиція закріплена у постановах ККС Верховного Суду від 07.06.2018 року (справа № 477/2255/16-к), від 01.11.2018 року (справа № 326/672/17) від 01.04.2021 року ( справа № 676/1504/18).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, аналогічна позиція сторони захисту була предметом перевірки судом першої інстанції, який у вироку обгрунтовано зазначив, що у вказаному висновку спеціаліста ОСОБА_16 , останній при розрахунку вартості об`єктів дослідження виходив із достатності інформації про ціни продажу подібного майна, та визначив ринкову вартість об`єктів оцінки за допомогою порівняльного підходу та його комбінування з методами витратного підходу, тобто спеціалістом була визначена ринкова вартість зовнішніх частин кондиціонерів, з урахуванням розрахунку функціонального та зовнішнього зносу станом на 31.05.2018 року, тобто на момент вчинення злочину, і спеціальних знань не потребує, а тому, посилання сторони захисту на відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину через невстановлення вартості майна, є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказаний висновок спеціаліста надавав суду можливість встановити ринкову вартість зовнішніх частин кондиціонерів станом на 31.05.2018 року, тобто на момент вчинення злочину, без проведення відповідної експертизи, і вказаний доказ відповідає вимогам ст.ст. 84, 85, 86 КПК України, а тому підстав вважати його неналежним та недопустимим не вбачає.
Крім того, згідно копії обвинувального вироку Дарницького районного суду м. Києва від 13.06.2019 року стосовно ОСОБА_12 , долученої до матеріалів даного кримінального провадження за клопотанням прокурора, обвинувачений ОСОБА_12 , за встановлених судом фактичних обставин вчиненого ним у співучасті з особою, відносно якої матеріали кримінального провадження були виділені в окреме провадження, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та підтвердив той факт, що зокрема 31.05.2018 року приблизно о 02 годині ночі за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі знайомим від`єднав та викрав три одиниці зовнішніх частин кондиціонерів, зазначених в обвинувальному акті, а саме: саме: «Sanyo SAP - С 122 6/R с/н 0103831». вартістю 4112 гривень 00 копійок; «Sanyo SAP - С 182 GH/R, с/н 0019841», вартістю 4570 гривень 00 копійок; «OSAKA - OST - 09Н1, с/н: OST- 55», вартістю 2167 гривень 00 копійок, загальною вартістю 10 849 гривень 00 копійок, ОСОБА_8 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли, завдавши при цьому потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на вказану суму.

Оцінюючи наведені у вироку докази, суд, керуючись критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом, обгрунтовано визнав належними і допустимими наведені в оскаржуваному вироку докази, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності з вимогами КПК України та обгрунтовано визнані належними та допустимими, які доводять винуватість ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому за попередньої змовою групою осіб, і його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та за відсутності обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначив йому покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Остаточне покарання ОСОБА_7 суд вірно визначив на підставі ст. 71 КК України.
Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачає.

На підставі вкладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3