Ухвала

Іменем України
31 березня 2021 року

м. Київ
справа № 187/738/19
провадження № 51-1578ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000435, щодо

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Запобіжний захід щодо засудженої залишено у виді тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з 20 лютого 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 7725 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо долі процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 20 серпня 2018 року близько 05:00, маючи злочинний намір на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи умисно та з корисливих мотивів, направилася до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , проникла всередину будинку, відчинивши його двері, та, реалізуючи свій злочинний намір, викрала ноутбук марки «Asus» 2016 року випуску, який належить потерпілій ОСОБА_5 , спричинивши останній матеріальну шкоду в розмірі 7725 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнив, вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 у частині призначення покарання змінив. Визначено вважати її засудженою за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного Петриківським районним судом Дніпропетровської області вироком від 07 жовтня 2020 року, більш суворим, призначеним цим же судом вироком від 20 листопада 2019 року, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
Як убачається з касаційної скарги, засуджена ОСОБА_4 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не з`ясував, чи правильно вона розуміє вартість викраденого ноутбука.
Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів, викладених в її апеляційній скарзі, та не надав вичерпної відповіді на них, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши викладені в касаційній скарги засудженої доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 370 КПК визначено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з доданих копій оскаржуваних судових рішень, під час розгляду справи в суді першої інстанції в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_4 , надаючи показання суду, за участю захисника ОСОБА_7 повністю визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого їй за ч. 3 ст. 185 КК злочину, у скоєному щиро розкаялася, не оспорювала жодних фактичних обставин, як і інші учасники судового провадження, не заперечувала проти його розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. Водночас суд переконався у добровільності та істинності її позиції, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.
ОСОБА_4 не погодилася з вироком суду першої інстанції і подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність вироку, просила його скасувати із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК апеляційний суд вирішує лише ті питання, що винесено на його розгляд сторонами. Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 404 КПК апеляційний суд переглядає вирок лише в межах апеляційної скарги.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд з урахуванням вищевказаних статей і того, що кримінальне провадження місцевим судом розглядалося відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК, переглянув вирок у межах апеляційної скарги засудженої, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам у її касаційній скарзі, і не встановивши підстав для скасування вироку, навів при цьому відповідні аргументи для прийняття такого рішення та залишив вирок суду першої інстанції без змін за її апеляційною скаргою.
Крім того, у ході перегляду кримінального провадження апеляційний суд встановив, що згідно з технічним записом судового процесу та журналом судового засідання, ОСОБА_4 у судовому засіданні вину визнала в повному обсязі, як і заявлений потерпілою цивільний позов, у скоєному щиро розкаялася. З огляду на це, апеляційний суд обґрунтовано погодився з тим, що місцевий суд відповідно до вимог чинного законодавства належним чином визнав за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та застосував спрощений порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК, проти якого прокурор, засуджена та її захисник не заперечували.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
Проте касаційна скарга засудженої не містить доводів щодо істотного порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги засудженої не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Також засудженій слід урахувати, що вирішення клопотання з приводу її присутності під час розгляду касаційної скарги можливе лише після відкриття касаційного провадження. А оскільки у цьому провадженні такого рішення судом прийнято не було, підстав для задоволення вказаного клопотання немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської областівід 07 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3