ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2052/21 Справа № 184/2612/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, перебуваючого у цивільному шлюбі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Покров Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, -
Встановила:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року було було задоволено клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою. В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про зміну запобіжного заходу, - відмовлено.
Продовжено щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше двох місяців, тобто до 23 серпня 2021 року.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до особливо тяжких. Продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 можуть переховуватись від суду, до чого їх може спонукати тяжкість можливого покарання, оскільки ОСОБА_6 загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, а ОСОБА_7 , - позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна; продовжувати злочинну діяльність, оскільки вони не мають постійного місця роботи та законних джерел доходів; впливати на свідків, які ще будуть допитуватись. Також судом врахована тяжкість злочинів, у вчиненні яких вони обвинувачуються; репутація обвинувачених - ОСОБА_6 , який раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, будучи у стані алкогольного сп`яніння. Також судом було враховано те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак його умови він порушив і був оголошений у розшук, а також відсутність у обвинувачених законного джерела доходу та роботи, що може стати причиною вчинення ними нових злочинів.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Вважає, що вказана ухвала є необґрунтованою, та такою, що не відповідає вимогам КПК України.
На його думку, підстави для тримання його під вартою є сфальсифікованими прокурором та не підтверджені матеріалами справи.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Вважає, що вказана ухвала є необґрунтованою, та такою, що винесена з порушенням Конституції України та КПК України.
Зазначає, що його було при затриманні було побито працівниками поліції і він втік з під домашнього арешту боячись за своє та дружини життя.
Вважає, що підстави для тримання його під вартою є сфальсифікованими прокурором та не підтверджені матеріалами справи.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник, підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_6 з підстав, зазначених у ній, просили її задовольнити, скасувати ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник, підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 , просили її задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду цього питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають кримінальні провадження, відомості за якими внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.07.2019 року за № 0000515 та 26.09.2019 року за № 0000776 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 24.06.2021 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з тих підстав, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу, а саме ризики переховування від органу слідства і суду, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, що може спонукати їх до втечі; продовження злочинної діяльності, оскільки ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину, схильний до насильства; обвинувачені можуть незаконно впливати на потерпілих, свідків шляхом погроз, вмовлянь чи іншим незаконним способом з метою зміни ними свідчень; репутацію обвинувачених, які не мають постійного місця роботи, законних джерел доходів, а також те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили особливо тяжкий злочин, будучи у стані алкогольного сп`яніння, а застосування до обвинувачених жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Також, судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою.
Разом з цим, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких, репутація обвинувачених - ОСОБА_6 , який раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину, а до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак його умови він порушив і був оголошений у розшук, а також відсутність у обвинувачених законного джерела доходу та роботи, що може стати причиною вчинення ними нових злочинів та відповідно наявність передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, а саме: що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть переховуватись від суду, до чого їх може спонукати тяжкість можливого покарання, оскільки ОСОБА_6 загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, а ОСОБА_7 - позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна; продовжувати злочинну діяльність, оскільки вони не мають постійного місця роботи та законних джерел доходів; впливати на свідків, які ще будуть допитуватись, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Цей висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цього питання.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Матеріали провадження не містять переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою та обвинуваченими та їх захисниками в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Отже, доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо відсутності підстав для тримання їх під вартою, є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, встановлені, про що йдеться в ухвалі та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Тому, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, як того просять самі обвинувачені.
Всі інші викладені обвинуваченими апеляційні доводи були предметом дослідження суду при продовженні їм строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг судом не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених, - залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4