Провадження №11-кп/801/841/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці матеріали судового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2021 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про припинення його катування і звільнення від відбування покарання, або захист його прав іншим шляхом,

за участі сторін провадження:
прокурора: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2021 року в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про припинення його катування і звільнення його від відбування покарання, або захист його прав іншим шляхом відмовлено.

Непогоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу задоволити, скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2021 року, задовольнити його клопотання та скасувати міру покарання.
Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції зроблені неправильні висновки, що суперечать національному законодавству та практиці Європейського суду з прав людини, тому засуджений ОСОБА_6 просить переглянути ухвалу Вінницького міського суду та скасувати, задоволити його клопотання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, захисника ОСОБА_8 , яка підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, просила задоволити, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Кіровоградського обласного суду від 14.04.1998 р. за п. «ж», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ст. 94 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього індивідуального майна.
Згідно ухвали Верховного Суду України від 09.07.1998 р. вирок Кіровоградського обласного суду від 14.04.1998 року змінено та виключено з вироку посилання про те, що ОСОБА_6 при вчиненні вбивств проявив особливу жорстокість.
Ухвалою Кіровоградського обласного суду від 12.06.2000 р. покарання у виді смертної кари ОСОБА_6 замінено на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі.
Приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про припинення його катування і звільнення від відбування покарання, або захист його прав іншим шляхом, суд першої інстанції врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття правильного судового рішення.

Для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень Конституції України, ст. 3 Конвенції з прав людини суд апеляційної інстанції оцінює критично.
У рішенні «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. На виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України).
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України в ред. 2001р. злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права передусім є недискримінаційним підходом, та не є неупередженістю, оскільки це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину за ст. 93 КК України в ред. 1960р. та межі покарання за санкцією цієї статті КК відповідатимуть один одному, а й те, що покарання буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Рішенні КСУ від 02.11.2004р. у справі за конституційним поданням ВСУ щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) та практикою ЄСПЛ, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, що узгоджується з рішенням у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009р.
Згідно із ст. 7 ЄКПЛ особі не може бути призначене покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення, оскільки зазначена стаття є важливою частиною принципу верховенства права, та допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На принципі ретроспективності ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого, що узгоджується з рішенням у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009р.
Крім того, зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, наведеною у рішеннях «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Кафкаріс проти Кіпру» та «Вінтер проти Сполученого Королівства».
Згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення ЄСПЛ суд наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики.
Згідно п. 119 рішення ЄСПЛ «Вінтер проти Сполученого Королівства», суд вважає, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може виправдано пеналогічними підставами.
Згідно п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний, вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись.
Суд також відмічає, що порівняння міжнародно правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення)
У випадку виконання рішень ЄСПЛ держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених у клопотанні питань не передбачено національним законодавством, на думку суду апеляційної інстанції не є слушними, оскільки розділом ХІІ, ст. ст. 85-87 КК України для осіб, що засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, яким є засуджений ОСОБА_6 , передбачена процедура звільнення від покарання на підставі акту про помилування Президентом України, згідно якого може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років. Зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка міститься в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та ін.
У рішенні «Петухов проти України» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Як зазначав Верховний Суд України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Суд апеляційної інстанції, вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_6 про неврахування судом при розгляді його клопотання вимог рішень Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_6 про припинення його катування і звільнення його від відбування покарання, або захист його прав іншим шляхом не може бути застосована, з чим погоджується і апеляційний суд.
Засуджений ОСОБА_6 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено
Таким чином, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування якого відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 .
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3