ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 652/153/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/226/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: примусові заходи
виховного характеру
У Х В А Л А
іменем України
23 березня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

неповнолітнього ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000011 за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року про застосування примусових заходів виховного характеру до малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Шестірня Високопільського району Херсонської області, громадянина України, учня 7 класу Малошестірнянської ЗОШ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні №0000011, внесеного до ЄРДР 15.01.2020 року, стосовно ОСОБА_9 .
Згідно із ухвалою суду, 15.01.2020 року близько 03.00 години малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу зайшов на огороджену суцільним парканом територію домоволодіння, розташованого за вищевказаною адресою, яке належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звідки умисно, таємно, за допомогою фізичної сили рук викотив на вул. Сергія Мельника мопед марки «Дельта» моделі EX50QT-B, з номером рами НОМЕР_1 , 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 49,9 куб. см, червоного кольору, вартістю 5576,45 грн., який належав потерпілому ОСОБА_10 , тим самим незаконно заволодів транспортним засобом, після чого, скориставшись наявністю ключів у замку запалювання, завивши двигун мопеда, привів його у рух та покинув на ньому місце вчинення кримінального правопорушення, використовуючи його, у подальшому, на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_9 , вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене з проникненням у інше сховище.

В апеляційній скарзі прокурор вказує про незаконність ухвали у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що обставини вчинення ОСОБА_9 суспільно-небезпечного діяння за ознаками діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, підтверджено наявними в матеріалах провадження доказами. Всупереч вимог ст.501 КПК України судом першої інстанції не прийнято рішення, яке може бути ним ухвалено у кримінальному провадженні. Крім того, відмовивши у задоволенні клопотання про застосування заходів виховного характеру, та, не прийнявши рішення про закриття кримінального провадження, суд не вирішив питання щодо можливості застосування до ОСОБА_9 іншого заходу виховного характеру, передбаченого ч.2 ст.105 КК України. Крім того, апелянт не погоджується з мотивами суду про те, що мати не має впливу на ОСОБА_9 , не приділяє належної уваги вихованню дитини, а низький рівень знань у малолітнього свідчить про її неспроможність виконувати батьківські обов`язки. Вказує, що судом при цьому не надано належної оцінки показанням матері ОСОБА_9 та представника служби у справах дітей, якими це не доведено. Вважає, що ОСОБА_8 спроможна виконувати заходи виховного впливу, відсутні підстави позбавлення її батьківських прав, інших випадків вчинення ОСОБА_9 суспільно-небезпечного діяння немає.

Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_9 примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 строком на 2 роки.

Заслухавши доповідача суті поданої апеляційної скарги, думку прокурора про підтримання апеляційних вимог про постановлення нової ухвали щодо ОСОБА_9 , позицію захисника ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , неповнолітнього ОСОБА_9 , які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із вимогами ч.1 ст.498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За приписами ст.501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Відповідно до ст. 40 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини за кожною дитиною, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, обвинувачується або визнається винною в його порушенні, визнано право на таке поводження, що сприяє розвиткові у неї почуття гідності, зміцнює повагу до прав людини та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання корисної ролі в суспільстві.

Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх («Пекінські правила»), підписаними Україною 29 листопада 1985 року, визначено, що система правосуддя спрямована на забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були пропорційно відповідними їх особистості та обставинам вчиненого правопорушення. Жодна така особа не може бути вилучена з-під нагляду батьків, частково або повністю, якщо це не виправдано обставинами справи.

Згідно із ч.2 ст.97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст. 105 КК України, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може настати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.

Основним принципом, яким повинен керуватись суд при обранні виду примусових заходів виховного характеру неповнолітньому, є забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

У параграфі 2 глави 38 КПК України визначається особливий порядок застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітніх, які не досягли віку кримінальної відповідальності. Встановлюючи дані особливості, законодавець виходив з психологічної характеристики цього віку, а саме: нестійкості психічних процесів, відсутності достатнього життєвого досвіду, знань, навичок, соціальної поведінки.

Регламентований процесуальним законом особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх поширюється і на осіб, які досягли повноліття під час здійснення кримінального провадження.
При цьому, до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст. 498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Дані вимоги кримінального закону судом першої інстанції в повній мірі не дотримані.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо малолітнього ОСОБА_9 встановив обставини, визначені ст.501 КПК України, а саме те, що він (на час вчинення діяння) вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене з проникненням у інше сховище, і цей висновок суду ніким не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не переглядає судове рішення в цій частині.

Водночас, вирішуючи питання по суті заявленого клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_9 примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 , суд послався на те, що з характеристики на ОСОБА_8 , виданої Високопільською селищною радою №251 від 04.02.2020 року вбачається, що сім`я ОСОБА_8 перебуває на обліку в центрі соціальних служб для сім`ї та молоді Високопільської районної державної адміністрації, оскільки син ОСОБА_11 навчальний заклад відвідує вкрай рідко, займається бродяжництвом, мати впливу на сина немає. З характеристики на малолітнього ОСОБА_9 з навчального закладу випливає, що мати не приділяє належної уваги вихованню дитини, не підтримує зв`язок з філією та класним керівником, батьківські збори не відвідує, дитина має ніякий рівень знань з 10 предметів.

Суд критично оцінив пояснення ОСОБА_8 (матері малолітнього) щодо її можливості позитивно впливати на поведінку сина та створення нею належних умов його виховання. Вказав про відсутність у неї авторитету перед своїм сином та вчинення ним суспільно небезпечного діяння саме з цих підстав.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у виді передачі малолітнього ОСОБА_9 під нагляд матері ОСОБА_8 має бути залишено без задоволення, оскільки мати малолітнього неспроможна належним чином здійснювати нагляд і позитивно впливати на поведінку дитини.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися та вважає його непереконливим.

Так, судом першої інстанції не було надано належної оцінки поясненням, зокрема, малолітнього ОСОБА_9 , який зізнався у вчиненні суспільно небезпечного діяння, законного представника малолітнього ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні 10.12.2020 року пояснила, що вона усвідомлює обставини вчиненого сином суспільно небезпечного діяння. Вказала про те, що виховує вина одна. Коли виїжджала на заробітки залишала сина з бабусею. Повернувшись із заробітків, дізналася, що син вчинив суспільно небезпечне діяння. Після цього випадку перестала залишати сина на бабусю, стала більше уваги приділяти сину, він почав краще готуватися до уроків та почав читати художню літературу. Вказала, що здатна позитивно вливати на поведінку сина, він перебуває під її постійним наглядом, допомагає їй по господарству, щиро розкаявся у вчиненому.
У цьому ж судовому засіданні представник служби у справах дітей ОСОБА_12 показала, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_8 батьківських права щодо малолітнього ОСОБА_9 , мати здатна виконувати заходи виховного характеру щодо свого сина, що не викликає жодних сумнівів у доцільності застосування саме такого примусового заходу виховного характеру як передача малолітнього під нагляд матері. Сім`я ОСОБА_8 на обліку у ССД Високопільської райдержадміністрації не перебуває. Інших випадків вчинення малолітнім ОСОБА_9 суспільно небезпечних діянь не було. Підтримала клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_9 примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 на строк 2 роки.

Ці ж обставини законний представник малолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_8 підтвердила під час апеляційного розгляду.

Отже, як правильно зазначено прокурором, суд першої інстанції жодним чином не вмотивував свій висновок про те, яким чином наявність низького рівня знань у дитини вказує на неможливість матері виконувати батьківські обов`язки, спрямовані на утримання малолітнього від вчинення суспільно небезпечних діянь.
Як законний представник малолітнього, так і представник служби у справах дітей в суді першої інстанції категорично заперечували те, що малолітній займається бродяжництвом.
В матеріалах провадження відсутні будь-які докази того, що недостатній рівень загальноосвітніх навчальних навичок малолітнього ОСОБА_9 є на заваді усвідомлення особою наслідків вчинення суспільно небезпечного діяння та свідчить про неможливість виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчинення ним нових суспільно небезпечних діянь в майбутньому.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що до ОСОБА_9 , який до досягнення віку кримінальної відповідальності, вчинив суспільно небезпечне діяння, що має ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, слід застосовувати особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх, відповідно до положень ст.498 КПК України.
Відповідно до вимог ст.501 КПК України, 105 КК України до малолітнього ОСОБА_9 , 2007 року народження, має бути застосований примусовий захід виховного характеру, який здатний забезпечити позитивний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою, що буде сприятиме дотриманню ним належної правослухняної поведінки та забезпеченню його інтересів, які полягають в одержанні необхідного виховання, освіти, лікування, соціальної допомоги, в підвищенні його культурного, соціального та освітнього рівнів, а саме примусовий захід виховного характеру у виді передачі малолітнього ОСОБА_9 під нагляд матері ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на строк 2 роки, що відповідає положенням ст.40 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо малолітнього ОСОБА_9 не можна визнати законною та обґрунтованою, тому її належить скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до малолітнього ОСОБА_9 примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 ,задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для зміни або скасування ухвали суду першої в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_9 скасувати та постановити нову ухвалою.
Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на строк 2 роки, про що їй оголосити.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3