Ухвала

31 травня 2021року
м. Київ
справа № 357/4580/17
провадження № 51 - 2771 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000126,
встановив:
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у с. Гурівщина Києво-Святошинського р-ну. Київської обл., зареєстрований на

АДРЕСА_1 та проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
засуджено за ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 100000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_7 90000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_8 5580 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 60000 грн моральної шкоди, ОСОБА_9 30000 грн моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він

19 квітня 2014 року приблизно о 22:30, керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kango», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по дорозі сполученням «Кременець Біла Церква Ржищів», проїжджаючи поблизу м. Біла Церква Київської області, перебуваючи в русі у попутному напрямку в суміжній смузі з автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак

НОМЕР_2 , праворуч від останнього, порушивши вимоги дорожнього знаку 4.1 «Рух прямо», п. 10.1 Правил дорожнього руху допустив зіткнення з автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI» під керуванням ОСОБА_9 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили їх смерть, а потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок місцевого суду в частині рішення щодо цивільного позову ОСОБА_9 скасовано з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та пом`якшити йому покарання за ч. 3 ст. 286 КК до

5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вказує на неналежне врахування судами обставин, що пом`якшують покарання, що призвело, на її думку, до призначення покарання, яке

є явно несправедливим через суворість.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Обираючи ОСОБА_5 захід примусу, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, конкретні обставини його вчинення, зокрема те, що у результаті грубого порушення засудженим Правил дорожнього руху настали суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті двох потерпілих та отримання трьома потерпілими середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а тому дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого тільки в умовах ізоляції від суспільства.

Разом з тим, зваживши на особу винного, який частково добровільно відшкодував шкоду двом потерпілим, визнав свою вину, має на утриманні малолітню дитину та наявність у нього батьків похилого віку, які є пенсіонерами, а також те, що він отримав внаслідок ДТП тяжкі тілесні ушкодження, суд правильно призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника у частині суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, які

є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК обґрунтовано визнав їх неспроможними та, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив вирок щодо ОСОБА_5 у цій частині без змін.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3