Справа № 157/528/21 Провадження № 11-сс/802/225/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
володільців майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника володільців майна адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 квітня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий СВ Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 звернулася до слідчого судді із клопотанням, погодженим з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , в якому просить накласти арешт на вилучені 15 квітня 2021 року в ході огляду місця події ділянки ґрунтової автодороги сполученням с. Запруддя с. Радошинка Камінь-Каширського району, Волинської області, транспортний засіб, марки «Volkswagen LT 46» н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, який перебував у власності (користуванні та володінні) ОСОБА_8 , жителя с. Стобихівка, Камінь-Каширського району Волинської області, круглі лісоматеріали породи дерева сосна довжиною по 1,25 м, загальним об`ємом близько 3 куб.м, без відповідних електронних чипів (бирок) обліку зрубаної деревини, загальну кількість яких встановити не виявилось за можливе, та товарно-транспортну накладну серії BЛГ №891708 від 10 квітня 2021 року, які перебували у володінні ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21.04.2021 у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчим не доведено, що транспортний засіб, лісодеревина та ТТН можуть бути доказом вчинення кримінального правопорушення, тобто, що зазначене майно відповідає визначеним у ст.98 та ч.2 ст.167 КПК України критеріям, у зв`язку з чим на таке майно у відповідності до ч.1 ст.173 КПК України не може бути накладено арешт.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, прокурор оскаржує його з мотивів незаконності. Посилається на те, що перелічене у клопотанні майно є речовими доказами. Стверджує, є достатні підстави вважати, що вказане майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. З огляду на наведене, просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на усе вилучене майно.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу у повному обсязі і просила скасувати рішення слідчого судді та накласти арешт на вилучене майно, володільців майна та їх представника, які апеляцію заперечили і просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказані вимоги закону дотримані.

Матеріалами провадження стверджується, що 16 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 0000105 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а, отже, за правилами ст.132 КПК України, його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно із ч.2 і ч.3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У апеляційних доводах прокурор стверджує, що вказане у клопотанні майно відповідає критеріям ч.2 ст.167 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не доведена наявність підстав для накладення арешту на вказане майно.

Відповідно до диспозиції ст.198 КК України, кримінальна відповідальність настає за заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) майна, одержаного кримінально протиправним шляхом.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, законність походження виявленої лісодеревини стверджується договором купівлі-продажу необробленої деревини № 227/227/л/2021 від 19 березня 2021 року, укладеним ПП ОСОБА_12 з ДП «Любомльське лісове господарство» (а.к.п.27-29), копією товарно-транспортної накладної від 10 квітня 2021 року на круглі лісоматеріали сосна (а.к.п.30), копією договору про надання транспортних послуг № 1/2 від 3 січня 2021 року, укладеного ПП ОСОБА_12 з ПП ОСОБА_7 (а.к.п.34-35), копією договору про надання послуг розпилу лісосировини № 1/3 від 3 січня 2021 року, укладеного ПП ОСОБА_12 з ПП ОСОБА_7 (а.к.п.32-33).
Тому апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що матеріали провадження не місять даних, які вказували б на те, що вказана лісодеревина одержана кримінальним шляхом і може бути доказом вчинення кримінального правопорушення.
Більше того, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які фактичні дані, які свідчили б, що вилучене майно є завідомо одержаним злочинним шляхом, як це передбачено диспозицією ст.198 КК України, за якою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Крім того, на момент перегляду клопотання судом апеляційної інстанції жодна особа у даному кримінальному провадженні не набула статусу підозрюваного.
Дана обставина вбачається і з матеріалів провадження.
Матеріали провадження не містять жодних доказів, які вказували б на те, що зазначене у клопотанні майно може бути предметом вчинення кримінального правопорушення чи зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розгляду кримінального провадження.

Крім цього, стороною обвинувачення не наведені та не обґрунтовані ризики, передбачені ч.1 ст.170 КПК України, та відповідність вказаного у клопотанні майна критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» була висловлена правова позиція про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування рішення суду, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Отже, підстави для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 квітня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді