Провадження №11-кп/824/3809/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Дніпровським районним судом м. Києва здіцснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0005886 від 18 серпня 2014 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 до 19 грудня 2020 року включно.
Не погоджуючись із вказаним рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_7 -адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .
В обгрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що обвинувачення ОСОБА_7 є необгрунтованим та основується на припущеннях, ризики про які зазначав прокурор у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою жодним чином не обгрунтовані, та станом на час постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_7 більш ніж півтора роки перебуває під вартою, що є порушенням визначених ст. 318 КПК України та практикою ЄСПЛ розумних строків судового розгляду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_14 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час апеляційного розгляду суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що загрожує йому у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27 і ч. 2 ст. 263-1 КК України, одне з яких, відповідно до ст. 12 КК Українивідноситься до категорії особливо тяжких злочинів, які мають високий ступінь суспільної небезпеки та за який, в разі визнання його винуватим, може бути засудженою до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд І-ї інстанції цілком обґрунтовано мотивував у судовому рішенні підстави необхідності подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою та вірно вказав про наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, з чим і погоджується апеляційна інстанція.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Так, розглядаючи можливість застосування до ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, вік та стан здоров`я, а також тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суспільний інтерес та конкретні обставини кримінального провадження.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків.
Що стосується доводів захисника про те, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 є порушенням ч. 1 ст. 318 КПК України та практики ЄСПЛ розумних строків судового розгляду, то слід зазначити, що в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та осоновоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Обгрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 21 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 19 грудня 2020 року включно - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: