Ухвала
Іменем України

14 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 344/1680/19
провадження № 51-1059 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання:
за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;
за ч. 1 ст. 187 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;
за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн;
за ч. 3 ст. 357 КК України у виді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн;
за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1120 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на 2 роки 6 місяців.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 шкоду у розмірі: 8693,15 грн матеріальної та 35000 грн моральної, а всього 43693,15 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 20 серпня 2018 року, приблизно о 15 год 05 хв., перебуваючи біля магазину «АТБ-маркет», який знаходиться по вул. Набережній, 32 в м. Івано-Франківську, таємно викрав велосипед марки «Thunderbird Kanzas», вартістю 1701 грн, що належить ОСОБА_6 , на якому до магазину під`їхав її син - неповнолітній ОСОБА_7 , чим заподіяв майнову шкоду на суму 1701 грн.
Крім цього, 28 серпня 2018 року, близько 00 год, перебуваючи за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , спільно з ОСОБА_5 розпивали алкогольні напої. В ході чого близько 03 год в ОСОБА_4 виник умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, а саме речей, які знаходились у ОСОБА_5 . Реалізовуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_4 , підійшовши зі спини до потерпілого та раптово наніс удар рукою в область його голови, внаслідок чого той впав на підлогу, де продовжив наносити удари руками та ногами по всьому тілу, заподіявши ОСОБА_5 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я.
Надалі ОСОБА_4 , подавивши волю до опору ОСОБА_5 , відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 270 грн, мобільним телефоном марки «Huawei TIT - U02», вартістю 2900 грн, та картою Івано-Франківця. Також обвинувачений відкрито заволодів банківською картою «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка згідно з ЗУ «Про платіжні системи та перекази грошових коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року є електронним платіжним документом та посвідченням інваліда ІІІ групи на ім`я ОСОБА_5 серія НОМЕР_2 , видане 23 листопада 2016 року Департаментом соціальної політики в м. Івано-Франківську, особам які не мають право на пенсію, чим спричинив істотне ускладнення останньому у реалізації своїх прав.
Продовжуючи свої протиправні дії, тримаючи в руці предмет зовні схожий на ніж, ОСОБА_4 спрямував його в життєво важливий орган - в ділянку шиї потерпілого та висловлюючи погрози вбивством, відкрито заволодів курткою марки «Nike», вартістю 1653 грн. Продовжуючи погрожувати вбивством із застосуванням ножа, почав вимагати в ОСОБА_5 вказати йому пін-код від банківської карти, яку попередньо викрав у потерпілого. Будучи наляканим та сприймаючи погрози застосування ножа, як реальні, потерпілий надав йому пін-код від своєї банківської карти. Після вчиненого розбійного нападу ОСОБА_4 покинув приміщення квартири, та направився в аптеку, що по вул. Незалежності, 95 в м. Івано-Франківськ, де здійснив покупку шприців на загальну суму 6,45 грн, після чого викинув платіжну карту. Рештою майна, яким він відкрито заволодів розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на загальну суму 4823 грн.
Крім цього, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах

ОСОБА_4 незаконно придбав рослинні речовини зеленого кольору в двох паперових згортках, які незаконно зберігав по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без мети збуту.
16 жовтня 2018 року працівниками поліції під час проведено обшуку житла за місцем його проживання були виявлені та вилучені вказані рослинні речовини, які є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, загальна кількість якого в перерахунку на суху речовину становить 15,5542 грама, що відноситься до невеликих розмірів.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 рокуапеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2020 року - без змін.

В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий апеляційний розгляд. При цьому доводи касаційної скарги прокурора зводяться до того, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені апеляційної скарги сторони обвинувачення належним чином не перевірив викладених в ній доводів щодо необґрунтованого застосування місцевим судом положень ст. 69 КК України, що в свою чергу призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, а тому прокурор вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, дані про його особу, а також обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання судом.
Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням загальних засад призначення покарання, дійшов висновку, що сукупність наведених обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дають підстави для призначення покарання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 187 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України.
Здійснюючи розгляд апеляційної скарги прокурора в межах її доводів, які є аналогічними доводам касаційної скарги та залишаючи без змін вирок апеляційний суд погодився із висновками суду щодо призначеного покарання, при цьому безпосередньо дослідив докази, врахував думку потерпілого ОСОБА_5 , який погодився із призначеним покаранням та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд вірно призначив більш м`яке покарання за ч. 1 ст. 187 КК України ніж визначене санкцією даної норми закону відповідно до вимог ст. 69 КК України, та на підставі ст. 70 КК України призначив остаточне покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені прокурором в апеляції доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин даного кримінального провадження, даних про особу засудженого, встановлених судами обставин, що пом`якшують його покарання, думки потерпілого, призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурором у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3