ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/29/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 162 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 р. Тернопільський апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду 13 січня 2021 р. апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 27 жовтня 2020 р. у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000848 від 31 березня 2020 р. за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, з призначенням йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 1 (один) рік. Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Справа розглянута з участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 248 КПК України відносно ОСОБА_6 закрити. У разі доведення наявності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_6 призначити покарання у виді штрафу.

Посилається на те, що всупереч рішенням ЄСПЛ місцевий суд, визнавши ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, послався на докази, які не доводять його вину; обвинувальний акт складений незрозуміло, оскільки в обвинувальному акті описано житло, а не гаражне приміщення; не доведено факту проникнення до житла чи іншого володіння особи, за що передбачена кримінальна відповідальність за ст. 162 КК України, а також умислу обвинуваченого на вчинення кримінального правопорушення, не ідентифіковано саме приміщення, куди проник обвинувачений, позаяк таке приміщення могло належати і юридичній особі; редакція статті, в якій обвинувачується ОСОБА_6 , вказана за 2014 рікСтаття 162 із змінами, внесеними згідно із Законом № 721-VII від 16.01.2014 - втратив чинність на підставі Закону № 732-VII від 28.01.2014; із змінами, внесеними згідно із Законом № 767-VII від 23.02.2014.

Вказує, що з`явлення особи у житлі чи приміщенні може відбуватись і з дозволу власника даного майна та не може базуватись на одних лише доказах потерпілого про появу в його приміщенні іншої особи.

Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_6 місцевий суд не врахував помякшуючих вину обставин, а саме: вчинення злочину особою молодого віку, який ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності не притягувався, наявність в нього постійного місця проживання, відсутність звязків з антигромадськими елементами.

Сам потерпілий в судовому засіданні наполягав на призначенні покарання обвинуваченому у виді штрафу.

Також судом першої інстанції не проведено підготовче судове засідання та потерпілий не був повідомленим про дату та час судових засідань.

Так, згідно вироку суду 31 березня 2020 року близько 04 год. 30 хв. ОСОБА_6 перебував за адресою: АДРЕСА_1 , де в останнього виник конфлікт із його батьком ОСОБА_9 , внаслідок цього ОСОБА_6 вирішив втекти із дому. Зайшовши у господарство, де проживає ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_2 та побачивши, що ворота гаражного приміщення не зачинені на замок, у ОСОБА_6 виник злочинний намір, спрямований на незаконне проникнення до гаражного приміщення ОСОБА_10 без його згоди на такі дії.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_6 31 березня 2020 року близько 4 год. 30 хв., переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, в порушення вимог ст. 30 Конституції України, яка гарантує право на недоторканність житла, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, діючи умисно, свідомо порушуючи право ОСОБА_10 на недоторканість володіння особи, через ролетні ворота незаконно проник до гаражного приміщення буд. АДРЕСА_2 без відома власника, де перебував упродовж нетривалого періоду часу та в подальшому був виявлений працівниками поліції.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, прокурора, який просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, ознайомившись з доводами апеляційної скарги захисника та матеріалами кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у порушенні недоторканості володіння особи, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 162 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням дійсних обставин події та ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально досліджені у судовому засіданні місцевого суду і у їх сукупності та взаємозв`язку їм дана правильна юридична оцінка, з якою погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 162 КК України, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

Так, допитаний в судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_6 вини своєї у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав і повідомив, що 31 березня 2020 р. ввечері він викурював сигарету поблизу свого помешкання по АДРЕСА_1 , коли у нього виник конфлікт із незнайомцями, які нанесли йому тілесні ушкодження шляхом побиття. Рятуючись від останніх, він випадково забіг у гараж потерпілого, котрий на той час був відчинений. Вважає, що в його діях відсутній склад злочину, адже жодного умислу проникати протиправно у чуже домоволодіння у нього не було.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його вина у скоєнні кримінального правопорушення в повній мірі доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами.

В судовому засіданні місцевого суду потерпілий ОСОБА_10 суду повідомив, що 31 березня 2020 року близько 03 чи 04 год. ночі в його домоволодінні по АДРЕСА_2 спрацювала сигналізація. На вказане спрацювання виїхали працівники охоронної фірми «Максима». В подальшому виявилось, що ними в приміщенні гаража був затриманий чоловік.

На даний час претензій матеріального характеру до обвинуваченого немає.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що працювала поліцейським в УПП. В березні чи квітні 2020 року, точної дати не пригадує, близько 04 год. ночі на службовий планшет надійшло повідомлення про проникнення до житла чи іншого володіння особи. Разом з напарником ОСОБА_12 вони прибули за адресою АДРЕСА_2 . На той час там вже перебували два автомобілі один - поліції охорони, і другий - приватної охорони. Чоловік, який проживає в цьому будинку, розказав, що почув, як спрацювала сигналізація. Біля його будинку розташований гараж, і він повідомив, що саме в гараж хтось зайшов, тому зачинив в гаражі двері і невідома особа опинилася всередині. Коли вони заглянули у вікно приміщення, побачили, що в ньому знаходиться чоловік, який перебував в неадекватному стані. Тоді ними буда викликана з міського відділу поліції слідчо-оперативна група. По приїзді поліцейських гараж ним був відкритий. В гаражі виявили чоловіка - середнього зросту, чорнявого, одягнутого, ймовірно, в куртку.

Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_12 , додатково зазначивши, що в гаражі був виявлений обвинувачений: без взуття, без куртки, легко одягнений, з темного кольору волоссям, худорлявий. Поводив він себе неадекватно. Через 10 хв. після того, як вони поїхали з місця події, іншому екіпажу прийшло повідомлення, що батько обвинуваченого, тобто саме цього чоловіка, що перебував в гаражі, заявив про зникнення сина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду повідомив, що точної дати події, про яку йдеться, він не памятає. Пригадує лише те, що було холодно. Близько 03 чи 04 год. ночі на пульт охорони «Максима» поступив сигнал, що відбулося спрацювання котеджу «Стельмах», спрацював датчик руху на гаражі. По приїзді на місце він разом із напарником ОСОБА_14 подзвонили в домофон, але господар повідомив, що все добре. Від`їхавши на відстань в 1 км., отримали нове повідомлення про повторне спрацювання сигналізації. З розмови з господарем будинку вияснили, що хтось перебуває в приміщенні гаража: господар намагався зачинити його ключем, але невідома особа зсередини тиснула ручку донизу, щоб не надати можливості відчинити двері. В подальшому були викликані та приїхали працівники поліції, ВДСО та слідчо-оперативна група.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду надав аналогічні пояснення, повідомивши, що коли він перебував на території котеджу в звязку із спрацюванням сигналізації, на подвіря приходив чоловік, який розшукував сина. Коли сигналізація спрацювала вдруге, вони з ОСОБА_13 повернулися. За повідомленням власника гаража двері в гараж хтось тримав зсередини.

По приїзді поліції в гаражі виявили чоловіка - босого, без носків, який перебував в неадекватному стані. Він зачинився зсередини і двері не відкривав, не дивлячись на їхні умовляння. Коли поліцейські затримували обвинуваченого, він бігав з телефоном і зарядним пристроєм. Обвинувачений повідомляв, що замерз і тому зайшов в гараж, щоб погрітися, без дозволу власника. Даного чоловіка вони супроводжували до міського відділу, де він і представився.

Із заяви ОСОБА_10 від 31 березня 2020 року вбачається, що він просить притягнути до відповідальності невідомого чоловіка, який 31 березня 2020 року близько 04 год. 30 хв. проник до гаражу за адресою АДРЕСА_2 .

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення доводиться також:

- протоколом огляду місця події від 31 березня 2020 року, в ході якого з дозволу власника - ОСОБА_10 , було проведено огляд гаражного приміщення по АДРЕСА_2 , де було виявлено та вилучено сліди папілярних візерунків пальців рук людини;

- висновком судової дактилоскопічної експертизи №3/1-332/20, згідно резолютивної частини якого вбачається, що слід розміром 27 на 16 мм, відкопійований на відрізок липкої стрічки №1, котрий був попередньо вилучений із місця події, залишений середнім пальцем правої руки особи, дактилократа якої заповнена на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208489486 від 7 травня 2020 року, відповідно до якого домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_10 .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 305 від 16.07.2020 ОСОБА_6 виявляє ознаки розладів психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства, тому він може давати звіт своїм діям та керувати ними.

Згідно із п. 22 Постанови Пленум Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Тому, зважаючи на той факт, що відповідно до статті 162 КК України предметом злочину може бути житло або інше володіння особи та те, що ОСОБА_6 без дозволу власника через ролетні ворота незаконно проник до гаражного приміщення буд. АДРЕСА_2 , суд вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

З об`єктивної сторони порушення недоторканності житла чи іншого володіння особи може бути вчинене у формі: 1) незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи; 2) незаконного проведення в них огляду чи обшуку; 3) незаконного виселення; 4) інших дій, що порушують недоторканність житла громадян.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку, що і мало місце у даному кримінальному провадженні, оскільки, як вбачається із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208489486 від 7 травня 2020 року, єдиним власником житлового будинку з надвірними будинковолодіннями, які включають і гараж, є потерпілий ОСОБА_10 .

При цьому судом першої інстанції правильно надано оцінку показанням обвинуваченого щодо обставин проникнення у гараж.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_6 вказав, що, втікаючи від незнайомців, з якими у нього виник конфлікт, випадково забіг у гараж потерпілого, котрий був відчинений на той час, що свідчить про прямий умисел ОСОБА_6 на проникнення у гараж, власником якого він, не являється, незалежно від причини проникнення.

Твердження апеляційної скарги, що відеозаписів у приміщенні гаража стороною обвинувачення представлено не було, та те, що показання свідків не можуть беззаперечно свідчити про умисел обвинуваченого на проникнення в житло, а отже доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про вину ОСОБА_6 немає, є необґрунтованими, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами, які були належним чином досліджені та проаналізовані місцевим судом.

Також не відповідають закону доводи апеляційної скарги про те, що судом не було проведене підготовче судове засідання та потерпілий не був повідомленим про дату та час судових засідань.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

З огляду на наведене правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, є кримінальним проступком.

Із змісту ч. 1 ст. 381 КПК України про загальні положення провадження щодо кримінальних проступків вбачається, що після отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку суд у п`ятиденний строк, а у разі затримання особи - у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно призначає судовий розгляд.

Тобто про проведення підготовчого судового засідання у кримінальному процесуальному законі не йдеться.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_15 покарання в цілому дотримався вимог ст. 65 КК України: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, те, що він раніше не судимий, думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання, і за відсутності обставин, які б обтяжували покарання, правильно визнав за можливе звільнити ОСОБА_15 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Таким чином, наведені ці та інші доводи апеляційної скарги захисника правильність вказаних висновків суду щодо винуватості обвинуваченого та призначеного йому покарання не спростовують.

З огляду на викладене порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 27 жовтня 2020 р. про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

______________ _______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3