Справа № 168/528/20
Провадження № 1-кс/168/184/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року слідчий суддя Старовижівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , начальника сектору дізнання Старовижівського ВП Ратнівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 , особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 , його представника ОСОБА_6 , розглянувши у судовому засіданні клопотання начальника сектору дізнання Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області капітана поліції ОСОБА_4 про арешт майна,

в с т а н о в и в:
Начальник сектору дізнання Старовижівського ВП Ратнівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 звернувся з клопотанням, яке обґрунтовує тим, що в його провадженні знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР за №0000074 від 18.03.2020 р., за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (проступків), передбачених ч.1 ст.172, ч.1 ст.175 КК України за фактом вчинення службовими особи ТзОВ «Дубечненський керамічний завод» грубого порушення законодавства про працю, які полягали у використанні найманих працівників без укладання з ними трудових договорів та безпідставній невиплаті працівникам заробітної плати понад один місяць.
У ході досудового розслідування встановлено, що керівником ТзОВ «Дубечненський керамічний завод», був ОСОБА_7 , а з листопада 2019 року ОСОБА_8 , які використовували найманих працівників без укладання з ними відповідних трудових договорів, а також умисно, безпідставно не виплачували заробітну плату працівникам даного заводу.
Опитані свідки вказали, що в даний час виконуючим обов`язки директора ТзОВ «Дубечненський керамічний завод» є ОСОБА_5 , який здійснював перевезення продукції (цегли) за межі заводу для подальшої її реалізації автомобілем марки «DAF FT 95 400», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Після продажу цегли ОСОБА_5 частково виплачував працівникам заводу заробітні плати, при цьому ОСОБА_5 постійно називав себе керівником вказаного заводу. На даний час службові особи ТзОВ «Дубечненський керамічний завод» заборгували працівникам вказаного заводу заробітної плати за період понад один місяць.
28.07.2020 року під час проведення огляду місця події по вул. Довгаля, 6, в с. Дубечне, Старовижівського району та території ТзОВ «Дубечненський керамічний завод» виявлено та вилучено автомобіль марки «DAF FT 95 400», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , власником якого відповідно до витягу з інформаційної бази АМТ (МВС) є ОСОБА_5 .
Вказаний автомобіль визнаний речовим доказом в даному кримінальному провадженні, оскільки, він зберіг на собі сліди злочину і має значення речового доказу в кримінальному провадженні. Автомобіль відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки використовувався ОСОБА_5 для здійснення господарської діяльності ТзОВ «Дубечненський керамічний завод», а саме для перевезення з метою реалізації готової продукції (цегли), що свідчить про наявність прибутків та безпідставність невиплати заробітної плати.
Накладення арешту на автомобіль необхідне з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (проступку), а саме для погашення заборгованості по невиплаті заробітної плати. Також, не накладення арешту на майно (автомобіль) та його вилучення, може призвести до його реалізації (продажу), проведення ремонтних робіт, пошкодження, або знищення.
Дізнавач просить накласти арешт на вилучений автомобіль марки «DAF FT 95 400», власником якого є ОСОБА_5 , який було вилучено 28.07.2020 в АДРЕСА_1 у ході проведення огляду місця події, як на тимчасово вилучене майно, оскільки, дане майно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000074 від 18.03.2020 р. та зберегло на собі сліди злочину.
У судовому засіданні начальник сектору дізнання ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_3 підтримали клопотання з підстав, викладених у ньому. Додатково зазначили, що в ході розслідування встановлено, що заборгованість з заробітної плати на вказаному заводі існує починаючи з листопада 2019 р. і по даний час. У ході проведеного на підприємстві обшуку не було виявлено жодних документів, що стосуються діяльності підприємства, і їх місцезнаходження не відоме. Керівники заводу неодноразово змінювались, що не відображається в ЄДРПОУ. На даний час призначено проведення перевірки інспекцією праці, окрім перевірки встановити дані про керівника підприємства не можливо. Тому, на підтвердження того, що саме ОСОБА_5 є посадовою особою ТзОВ «Дубечненський керамічний завод», тобто, тимчасово виконуючим обов`язки директора, при зверненні з вказаним клопотанням, є можливим виходити лише з пояснень опитаних працівників заводу, пояснення яких додаються до клопотання. Вказаним в клопотанні автомобілем здійснювалось перевезення продукції, що виготовлялась заводом, що свідчить про здійснення господарської діяльності та про отримання прибутку, а отже і про безпідставність невиплати коштів працівникам.
ОСОБА_5 - особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна у судовому засіданні просить відмовити в задоволенні клопотання, оскільки він не є керівником чи посадовою особою вказаного заводу і не був ним, а лише за усною домовленістю з попереднім керівником заводу впродовж кількох років перевозив сировину на завод (оскільки є фізичною особою підприємцем), керівником заводу себе не називав, жодних коштів працівникам заводу не міг платити.
Представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 просить відмовити в клопотанні, оскільки клопотання не містить обґрунтування потреби накладення арешту на майно, не наведено жодного доказу, який би підтверджував наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, зокрема - чи вчинялись третіми особами якісь дії відносно вилученого слідством майна, спрямовані на його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, якщо вчинялись, то ким саме і коли.
До клопотання не долучено жодного належного та допустимого доказу наявності події кримінальних правопорушень, відомості про які внесено в ЄРДР, при тому, що ОСОБА_5 категорично заперечує такі обставини, однозначно наполягаючи на своїй непричетності до розслідуваних подій. Він, всупереч твердженню, наведеному в клопотанні та письмових поясненнях ряду осіб, долучених до цього клопотання, не є виконувачем обов`язків директора заводу, заробітну плату виплачувати нікому не повинен, жодних домовленостей із працівниками заводу ані в письмовій, ані в усній формі він не укладав.
Натомість, органом дізнання не надано слідчому судді жодного доказу винуватості саме ОСОБА_5 у настанні наслідків, на які посилається дізнавач, як і наявності самих наслідків.
Більш того, до матеріалів навіть не долучено наказу про призначення ОСОБА_5 виконувачем обов`язків директора чи покладення на нього таких обов`язків та взагалі достовірно не встановлено ані власника заводу, ані його керівника. Не додано жодних договорів ОСОБА_5 з заводом.
Слідством не було долучено жодного доказу наявності обґрунтованої підозри вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172 та ч. 1 ст. 175 КК України та, взагалі, доказів самої події правопорушення.
Відтак, подане клопотання про арешт вилученого у ОСОБА_5 майна також не відповідає вимогам процесуального законодавства в частині необхідності доведення наявності обґрунтованої підозри для застосування відповідного заходу забезпечення кримінального провадження - арешту майна третьої особи.
Не доведено наявність складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. 172 та ст. 175 КК. Як грубе порушення трудового законодавства слідством кваліфіковано нібито використання найманих працівників без укладення із ними трудових договорів. Водночас відповідальність за таке правопорушення передбачена не ст. 172 КК України, а ст. 265 КЗпП України. Тобто, таке правопорушення не є кримінально караним.
Всі висновки, викладені в клопотанні, про наявність складу цього кримінального правопорушення є передчасними та такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку із чим недоцільно обмежувати конституційне право ОСОБА_5 на мирне та безперешкодне володіння своїм майном, яке, крім іншого, захищене й нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1 Першого протоколу). Стороною обвинувачення не здобуто жодного доказу правомірності втручання у законне право власності третьої особи - ОСОБА_5 , як і не здобуто жодного доказу вчинення протиправних дій, які становлять об`єктивну сторону правопорушення. При цьому, як вбачається з долученого до матеріалів справи Витягу з ЄРДР, досудове розслідування проводиться ще з 18.03.2020 року і за цей період, окрім письмових пояснень, матеріали провадження інших достовірних доказів події злочинів не містять. Аналогічно, вважає, що є недоведеним факт події правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України. В клопотанні навіть не вказано точний розмір заборгованості з виплати заробітної плати.
Вилучене майно до категорії речових доказів не належить, в клопотанні взагалі не вказано, які конкретно обставини можуть бути встановлені за допомогою вилученого майна та які слідчі дії з ними об`єктами мають проводитись. Водночас, і в постанові слідчого про визнання та зберігання речових доказів жодного обґрунтування необхідності такого визнання не наведено та не вказано, яке відношення вилучене в ОСОБА_9 майно має до обставин тих подій, що розслідуються, що саме ці докази можуть підтвердити чи спростувати під час досудового розслідування злочинів, передбаченого ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175 КК України, а також які обставини, що підлягають доказуванню в розумінні ст. 91 КГІК України, за допомогою цих доказів можуть бути доведені.
Враховуючи наведене, вважає, що стороною обвинувачення було безпідставно та необґрунтовано визнано вилучене майно, що перебувало у законному володінні ОСОБА_10 , речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки воно не відповідає критеріям, наведеним в ст. 98 КПК України, що, в свою чергу, свідчить також й про відсутність правових підстав подання клопотання про арешт даного майна з метою забезпечення збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України).
Також не допустимим доказом вважає протокол огляду місця події, оскільки ця процесуальна дія проведена без ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення такого огляду, без присутності особи, що є власником майна, в нічний час, що суперечить КПК.
Письмові пояснення свідків, додані до матеріалів клопотання, були отримані не в рамках кримінального провадження, без попередження свідків про кримінальну відповідальність, а тому слід вважати, що проведено лише опитування осіб, відтак їх брати до уваги не можна.
Вважає, що відсутні докази наявності події та складу розслідуваних правопорушень, не доведено наявності обґрунтованої підозри, подане клопотання вимогам чинного процесуального законодавства не відповідає, допущене грубе й істотне порушення вимог процесуального законодавства в частині вилучення та зберігання речових доказів, а також прав людини, а тому просить відмовити в клопотанні.
Заслухавши викликаних у судове засідання осіб, дослідивши матеріали клопотання приходжу до такого висновку.
Згідно з ч.2 ст.131 КПК України, одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ст.170 КПК України арешт майна це тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Арешт майна застосовується з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження.
Арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення збереження речових доказів, відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину та в такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, тобто може бути речовим доказом.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2020 р. внесено відомості про вчинення кримінального внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 за ч. 1 ст. 172, ч.1 ст. 175 КК України, про те, що посадові особи «Дубечненського керамічного заводу» не виплачують працівникам заробітну плату за листопад-грудень 2019 року та в цей період використовували працю найманих працівників без укладення з ними трудових договорів.
Згідно з протоколом огляду місця події від 28.07.2020 р. на території заводу за адресою: с.Дубечне, вул. Довгаля 6, Старовижівського району, Волинської області було виявлено та вилучено автомобіль марки «DAF FT 95 400», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , власником якого згідно з витягом з інформаційної бази АМТ (МВС) є ОСОБА_5 .
Вказане майно постановою слідчого Старовижівського ВП Ратнівського ВП ГУНП у Волинській області від 29.07.2020 р. визнано речовими доказом. Постанова обґрунтована тим, що вказаний автомобіль зберіг на собі сліди злочину та використовувався в господарській діяльності заводу з метою отримання прибутків.
Так, обґрунтовуючи подане клопотання слідчий вказує про те, що вилучений автомобіль зберіг на собі сліди злочину і має значення речового доказу; використовувався ОСОБА_5 для здійснення господарської діяльності ТзОВ «Дубечненський керамічний завод», а саме для перевезення з метою реалізації готової продукції (цегли), що свідчить про наявність прибутків та безпідставність невиплати заробітної плати; арешт необхідний для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (проступку), а саме погашення заборгованості по невиплаті заробітної плати; не накладення арешту може призвести до його продажу, реалізації, знищення.
Разом з тим, на обґрунтування клопотання не наведено і не надано даних, які саме сліди кримінального правопорушення щодо невиплати заробітної плати зберіг автомобіль. Не надано доказів, що вилучений автомобіль використовувався в господарській діяльності саме ТОВ «Дубечненський керамічний завод», адже доказів того, що його власник ОСОБА_5 є посадовою особою цього підприємства, до клопотання не додано, як не додано доказів будь-яких документів про використання автомобіля саме в господарській діяльності заводу (оренда тощо), а не в власній підприємницькій діяльності його власника.
Не спростованим також є факт здійснення ОСОБА_5 підприємницької діяльності - надання послуг перевезенню. За таких обставин, перевезення продукції, яку виготовляє завод, належним ОСОБА_5 автомобілем (за відсутності документів, що підтверджують будь-які повноваження ОСОБА_5 як керівника заводу, та доказів про використання автомобіля саме заводом), не свідчить про використання автомобіля в діяльності саме заводу.
Пояснення свідків про те, що ОСОБА_5 називав себе директором заводу і виплачував гроші працівникам не можуть бути доказом перебування особи на посаді керівника підприємства, а відтак не можуть бути взяті до уваги.
Відтак висновок органу дізнання про те, що вилучене майно є речовим доказом вчинення кримінального правопорушення чи доказом обставин, що підлягають встановленню під час розслідування вказаного кримінального провадження, є передчасним.
Також не доведено ризиків, передбачених ст.170 КПК, щодо можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого майна. Саме по собі визнання органом досудового розслідування майна речовим доказом не є підставою для накладання арешту на майно з метою його збереження.
Таким чином, підстав вважати, що вилучене майно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна немає.
Згідно зі ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК, а саме: приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону, зокрема меті арешту. Особа, що подала клопотання, не довела необхідність арешту вилученого майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК, клопотання про арешт майна є необґрунтованим, у зв`язку з чим, в його задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 370-372 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання начальника сектору дізнання Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області капітана поліції ОСОБА_4 про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 18.03.2020 р., за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (проступків), передбачених ч.1 ст. 172, ч.1 ст. 175 КК України, відмовити.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.
Повний текст ухвали виготовлено 04.08.2020 р.

Слідчий суддя ОСОБА_1