Постанова
іменем України
09 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 303/3245/18

провадження № 51-3529км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 0001217 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Болграда Одеської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
виправданої через недоведеність, що в її діянні є склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (даліКК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано через недоведеність, що в її діянні є склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК.
ОСОБА_6 обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК, за таких обставин.
Так, у період з 02 жовтня 2017 року по 09 листопада 2017 року ОСОБА_6 , обіймаючи посаду заступника директора Агропромислового торгового підприємства «Бобовище» (надаліАПТП «Бобовище») відповідно до наказу директора вказаного підприємства №12/к від 30 вересня 2017 року, а також в період з 10 жовтня 2017 року по 09 листопада 2017 року - виконувача обов`язків директора цього підприємства, таким чином будучи службовою особою цього державного підприємства, що наділена адміністративно-господарськими функціями, з правом підпису документів, у період з 12 жовтня 2017 року по 09 листопада 2017 року шляхом зловживання своїм службовим становищем, умисно, за попередньою змовою із не встановленою слідством особою (матеріали щодо якої виділено в окреме провадження) вчинила дії, спрямовані на протиправне заволодіння державним майном, яке входить до складу цілісного майнового комплексу АПТП «Бобовище», ринковою вартістю 2 888 546 грн, однак довести їх до кінця не змогла з причин, що не залежали від її волі, оскільки 09 листопада 2017 року була викрита та затримана працівниками поліції.
Зокрема, ОСОБА_6 , обіймаючи посаду заступника директора АПТП «Бобовище», а з 10 жовтня 2017 року виконувача обов`язків директора цього підприємства з правом першого підпису на документах, таким чином будучи службовою особою, достовірно знаючи, що відповідно до п.87.3.5 Податкового кодексу України не може бути використане як джерело погашення податкового боргу платником податків майно, включене до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, на порушення вимог пунктів 4-7 розділу 1 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань наказ про проведення обов`язкової інвентаризації на підприємстві не видала, надсилання відповідних листів-заперечень, скарг до контролюючих та правоохоронних органів щодо незаконної передачі такого майна в податкову заставу не забезпечила, а навпаки, протиправно відчужила обладнання державного підприємства, оцінивши його як металобрухт загальною ринковою вартістю 2 888 546 грн, з подальшим демонтажем та реалізацією його суб`єктам підприємницької діяльності, які проводять заготівлю металобрухту.

Так, ОСОБА_6 12 жовтня 2017 року, перебуваючи на території даного підприємства, що за адресою: АДРЕСА_2 , власним підписом та печаткою АПТП «Бобовище» затвердила акт огляду та технічного стану обладнання, відповідно до якого обладнання в кількості 98 найменувань частково розукомплектоване та пошкоджене корозією, доцільність подальшого використання його неможлива, та копію цього акта передала ТОВ «Стоун Брідж» для здійснення оцінки відповідно до підписаного нею цього ж дня договору № 41.
У подальшому після отримання від ТОВ «Стоун Брідж» звіту про незалежну оцінку майна в кількості 98 одиниць на загальну суму 467 279,78 грн ОСОБА_6 , діючи умисно, за попередньою змовою із невстановленою слідством особою, зловживаючи своїм службовим становищем, організувала та забезпечила прибуття за місцем фактичного розташування АПТП «Бобовище» будівельної бригади із Хмельницької області для демонтажу та вивезення обладнання за межі підприємства.
Після цього ОСОБА_6 без дозволу органу управління майном (Мінагрополітики України) та Державної фіскальної служби України із не встановленою досудовим розслідуванням особою (матеріали щодо якої виділено в окреме провадження) організувала демонтаж та порізку металічних горизонтальних резервуарів ринковою вартістю 74 966 грн та 56 333 грн, які перебували на позабалансовому рахунку зазначеного підприємства, не були предметом експертної оцінки та на які не було дозволу на демонтаж та реалізацію, метал із яких ОСОБА_6 разом із невстановленою особою, попередньо зваживши, надала вказівку робітникам завантажити на автомобіль марки «ТАТА» бортовий LPT 613/38 (д.н.з. НОМЕР_1 ), однак вчинити усіх дій, які ОСОБА_6 вважала необхідними для доведення злочину до кінця, не змогла з причин, які не залежали від її волі, так як про ці обставини стало відомо правоохоронним органам, які припинили злочинні дії на місці злочину 09 листопада 2017 року і вилучили металічні листи з порізаних резервуарів.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2020 року залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо ОСОБА_6 , через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно визнав ОСОБА_6 невинуватою у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів винуватості останньої, які, на думку прокурора, не були належним чином досліджені та оцінені. Вказує про безпідставне визнання судом першої інстанції недопустимими ряду доказів, наданих стороною обвинувачення.
Зазначає, що вирок постановлено незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_9 не міг брати участь у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , тому що він та слідчий суддя ОСОБА_10 , яка під час досудового розслідування виносила ухвалу про призначення судово-економічної експертизи від 07 лютого 2019 року, є двоюрідними братом і сестрою. Також прокурор стверджує про необґрунтовану відмову судом апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про повторний допит обвинуваченої та свідків й дослідження письмових доказів і усунення допущених судом першої інстанції суперечностей, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, вважає, що апеляційний суд не усунув порушень, які допустив суд першої інстанції, належним чином не перевірив доводів прокурора в апеляційній скарзі, чим порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК).

Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_11 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, виправдана ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_11 вважали касаційну скаргу необґрунтованою, просили її залишити без задоволення, а судові рішеннябез зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
Зі змісту ст. 370 згаданого Кодексу, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а самевинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у скоєнні цього злочину.
У поданій касаційній скарзі прокурор порушує питання щодо безпідставного виправдання ОСОБА_6 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК.
Проте, як убачається з мотивувальної частини судового рішення, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватості ОСОБА_6 у незакінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі.
Крім того, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано жодних належних доказів наявності в діях ОСОБА_6 умислу та корисливого мотиву на протиправне заволодіння державним майном АПТП «Бобовище».
Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 через недоведеність, що в її діянні є склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК,оскільки обвинувачення ґрунтується переважною мірою на припущеннях.
При цьому Суд звертає увагу на те, що сторони даного кримінального провадження мали рівні можливості на представлення своїх доказів, підстав говорити про обмеження прав сторони обвинувачення, про що зазначаєпрокурор у скарзі, Суд не вбачає.
Так, обґрунтовуючи невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, суд покликався на показання: обвинуваченої, яка категорично заперечувала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй протиправного діяння та вказала, що, обіймаючи посаду заступника директора АПТП «Бобовище», вона дізналася про наявність податкової заборгованості підприємства та перебування у податковій заставі майна, а тому прийняла рішення про переміщення виноматеріалу з ємностей, що перебували у податковій заставі, у три ємності, що знаходилися на території підприємства. А оскільки одна ємкість була на вулиці, то вона прийняла рішення про демонтаж та перенесення її у підвал-склад підприємства, де знаходилися інші дві ємності. При цьому необхідність у демонтажі однієї із двох ємностей у підвалі була викликана з метою її переміщення у підвалі так, щоб можливо було їх обслуговувати; свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які повідомили про те, що цистерни, які різалися, не перебували на балансі підприємства, тобто не входили до складу основних засобів; свідка ОСОБА_14 , яка повідомила, що підприємство має податкову заборгованість, у зв`язку із чим цистерни, що є на балансі підприємства, перебувають у податковій заставі; свідка ОСОБА_15 , який показав, що з 2016 року на території підприємства знаходяться три цистерни, які не перебувають на балансі підприємства, та те, що підприємство має велику податкову заборгованість. У жовтні 2017 року приїхав працівник Міністерства аграрної політики та повідомив, що у зв`язку із необхідністю погашення податкової заборгованості потрібно демонтувати цистерни, після чого він наступного дня пішов у відпустку, бо був не згідний з таким рішенням; свідка ОСОБА_16 , який вказав про те, що він був водієм вантажного автомобіля і мав перевезти шматки алюмінію в межах території підприємства; свідка ОСОБА_17 , який повідомив, що до нього звернулася ОСОБА_6 за допомогою демонтувати дві бочки і перевезти на склад та попросила різати бочки так, щоб потім можливо було їх встановити заново; свідка ОСОБА_18 , який вказав, що приїхав здійснити демонтаж металевих ємностей та не бачив, щоб з території підприємства вивозили порізаний метал; свідка ОСОБА_19 , який повідомив, що після демонтажу бочки не вивозили з території підприємства; свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які вказали, що виконували роботи із порізки двох ємностей, демонтовані частини з підприємства не вивозили.
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів показання свідків, оскільки вони повністю узгоджуються як між собою, так і з показаннями ОСОБА_6 та відповідають фактичним обставинам, установленим під час судового розгляду.
Відомості, які містяться в показаннях свідків та в досліджених доказах, не підтверджують факту незакінченого замаху на заволодіння ОСОБА_6 чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі.
Судом першої інстанції безпосередньо досліджено та оцінено кожен доказ, наданий стороною обвинувачення.У вироку наведено докладні мотиви, з яких докази визнано недопустимими та неналежними. Оскільки всі наявні у матеріалах кримінального провадження фундаментальні докази визнані недопустимими та неналежними, то суд, оцінивши інші докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не надано жодного прямого та беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК. Крім того, стороною обвинувачення не надано належних доказів того, хто є власником майна, зазначеного в обвинувальному акті.
З огляду на викладене доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Місцевий суд дав повну, всебічну оцінку усім наявним доказам у їх сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку і обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК.
Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції належним чином умотивував свої висновки та ухвалив вирок, який відповідає вимогам статей 370, 373 КПК.

Суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, яка за змістом аналогічна доводам у касаційній скарзі, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них достатньо переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 .

Зокрема, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про виправдання ОСОБА_6 , зазначивши, що досліджені в суді першої інстанції докази, надані стороною обвинувачення, не підтверджують висунуте особі обвинувачення. Доводи апеляційної скарги прокурора, по суті, стосувалися незгоди із оцінкою судом першої інстанції доказів та визнання ряду доказів недопустимими та неналежними.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, безпідставно відмовив у повторному допиті обвинуваченої та свідків й дослідженні письмових доказів, на думку Суду, не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПКза клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПКзазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд виходив із доказів, досліджених місцевим судом першої інстанції, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, сторона обвинувачення належним чином не обґрунтувала свого клопотання та не довела наявності підстав для повторного дослідження доказів з огляду на вимоги ст. 404 КПК.
Не заслуговують на увагу і доводи сторони обвинувачення про те, щовирок постановлений незаконним складом суду.

Статтею 75 КПК визначено перелік обставин, що виключають участь судді в кримінальному провадженні. З матеріалів кримінального провадження та зі змісту касаційної скарги сторони обвинувачення обставин, які б викликали сумнів в упередженості судді ОСОБА_9 , чи інших умов, що б виключали його участь у кримінальному провадженні, не вбачається.
За наявності сумнівів в упередженості судді ОСОБА_9 сторона обвинувачення в порядку ст. 80 КПК мала право звернутися із заявою про відвід, однак вказаним правом не скористалася.
Що стосується наведених у касаційній скарзі доводів, то прокурор, по суті, дав власну оцінку доказам на користь винуватості ОСОБА_6 , відмінну від оцінки, наданої судом першої та перевіреної судом апеляційної інстанцій, однак не обґрунтував наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за яких судові рішення щодо останньої підлягали б безумовному скасуванню.
За змістом положень ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що відповідно до його прецедентної практики під час оцінки доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey, п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК і які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі й тих порушень, на які вказував прокурор у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3