Ухвала

іменем України
16 листопада 2020 року

м. Київ
Справа № 161/13791/17
Провадження № 51-5460 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2019 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лище Луцького району Волинської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , несудимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Волинської обласної ради витрати, пов`язані із лікуванням потерпілого ОСОБА_4 , у сумі 4538 грн 66 коп.
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_7 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_4 до Луцькогооб`єднаного управління пенсійного фонду України Волинської області про відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 38 923 грн 49 коп. та моральної шкоди в розмірі 300 000 грн залишено без розгляду.
Вироком вирішено питання про арешт майна, речові докази та судові витрати.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2019 року скасовано. Звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільні позови залишено без розгляду. Провадження у справі закрито.

Згідно з копією вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 29 листопада 2019 року, ОСОБА_6 був засуджений за таких встановлених судом обставин. Так, 9 листопада 2016 року близько 18.00 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 210430», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Огієнка зі сторони вул. Шопена у напрямку вул. Клима Савури в м. Луцьку, зі швидкістю приблизно 50 км/год., неподалік будинку №15а по вул. Саперів у м. Луцьку, ОСОБА_6 не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, всупереч п.12.3 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, внаслідок чого допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_4 , 2004 року народження, який здійснював перехід проїзної частини дороги поза пішохідним переходом з ліва на право відносно руху автомобіля. Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_4 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, адвокат вказує на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки у суді першої інстанції обвинувачений та його захисник не заявляли відповідного клопотання, а тому їх клопотання до апеляційного суду є необґрунтованими. Крім того, ОСОБА_8 свою вину не визнав, заперечував сам факт наявності злочину, а тому є неправильним застосування апеляційним судом строків, передбачених ст. 49 КК України, які встановлюють обставину обчислення строку «з моменту вчинення злочину». До того ж апеляційний суд мав визнати винуватість обвинуваченого і залишити вирок без змін.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України про кримінальну відповідальність обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили кримінальні правопорушення. Зокрема, у ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані у ч. 1 ст. 49 КК України залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості (ч. 3 ст. 49 КК України); особа не ухилялася від досудового розслідування або суду (ч. 2 ст. 49 КК України); законом не встановлено обмеження чи заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення (ч. 4 і ч. 5 ст. 49 ККУкраїни).
При цьому необхідно зауважити, що застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Водночас, процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у ст. ст. 285289 КПК України. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 ККУкраїни, ч. 1 ст. 285 КПК України), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПКУкраїни). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Як зазначено у ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно ж до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 та ч. 1 ст. 286 КПК Україниу зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності кримінальне провадження закривається судом.

Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у разі настання обставин, передбачених

пунктами 14 ч. 1 ст. 49 КК України, дотримання визначених згідно з приписами ч. ч. 25 вказаної статті умов для такого звільнення та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення є обов`язком суду.
А згідно з положеннями ст. 417 КПК України відповідний обов`язок покладено також і на суд апеляційної інстанції, який, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду прокурор просив вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та звільнити його від кримінального покарання на підставі ст. 49 КК України.
Крім того, сам обвинувачений і його захисник також просили застосувати норми ст. 49 КК України, а ОСОБА_6 дав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Апеляційний суд з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, відповідно до якого особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки, врахував, що обвинувачений і його захисник просили звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину невеликої тяжкості, подія якого мала місце 9 листопада 2016 року, і відповідне клопотання прокурора та дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції є судом права і переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи вищенаведені норми закону та мотиви застосування апеляційним судом щодо ОСОБА_6 положень ст. 49 КК України, вважає доводи касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 неспроможними.
Висновок суду апеляційної інстанції про наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, є обґрунтованим. Встановивши зазначені обставини, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. 417 КПК Українискасував обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 та закрив кримінальне провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі потерпілого не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3