ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 532/308/15 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2783/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

за участю прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду в режимі відео конференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27, ч.2 ст.377 та ч.3 ст.27, п.п.6,11,12 ч.2 ст.115 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 години 30 хвили 01 серпня 2020 року

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що наразі продовжують існувати ризики, які існували при обранні та продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, в тому числі на ОСОБА_9 , а тому застосування інших більш м`яких запобіжних заходів обвинуваченому ОСОБА_7 буде недостатнім.

При цьому, позитивність соціального статусу ОСОБА_7 у суспільстві, міцність його соціальних зв`язків та його належна процесуальна поведінки під час судового розгляду не спростовують необхідності продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи тяжкість пред`явленого йому обвинувачення та наявний суспільний інтерес.

Також на думку суду першої інстанції є виправданим продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства вцілому.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, а саме особисте зобов`язання.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що суд першої інстанції вкотре, в автоматичному режимі без будь-яких доказів прокурора про наявність ризиків та недостовірність його заяв в клопотанні, незважаючи на його доводи про їх відсутність та об`єктивні дані про це у справі, продовжив строк тримання під вартою.

На думку апелянта, тримання під вартою вже більше 5 років і 9 місяців є незаконним, є тиском на нього, його близьких, на інших учасників судового провадження, на громадськість, порушує презумпцію невинуватості відносно нього.

Обвинувачений зазначає, що ризики, заявлені прокурором, ним не доведені.

В ухвалі суду та інших раніше постановлених з цього приводу ухвалах нічим не обґрунтована неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Апелянт посилається на Рішення ЄСПЛ у справі «Левченко та інші проти України» від 11.04.2019р., яке винесено у даній кримінальній справі, відносно обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено незаконність тримання під вартою, а тому, як вважає апелянт, вказане рішення повинно, як практика суду, застосовуватися відносно нього.

Крім того, обвинувачений зазначає, що прокурор пропустив строк на звернення із клопотанням про продовження дії запобіжного заходу, передбаченого п. 20.5 розділу ХІ КПК України та не порушував питання по поновлення процесуальних строків, відтак суд мав залишити його без розгляду, але не зробив цього. (Вказаній обставині суд першої інстанції надав відповідну оцінку арк. 5 об.)

Також, апелянт вказує, що він має родину, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, внаслідок чого отримав інвалідність 2-ї групи, до затримання працював, є членом громадських організацій, неодноразово обирався громадою м. Кременчука депутатом Кременчуцької міської ради трьох скликань і під час виконання обов`язків неодноразово отримував заохочення, має ряд захворювань та потребує медичної допомоги. Водночас зазначає про відсутність його вини у даному злочині.

Крім того як на підставу задоволення апеляційної скарги її автор посилається на практику Європейського Суду з прав людини як в цій справі так і в інших справах, а та також на відповідні рішення Верховного суду, в яких на його думку констатується неможливість застосування практику Європейського суду з прав людини з метою погіршення становища особи.

Заслухавши доповідь судді думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч.1 ст.183КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Матеріали судового провадження містять докази про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, які поряд із ризиком можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду теж залишаються існувати та вірогідність їх настання є досить високою.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений обвинувачуються у вчиненні тяжкого, за який передбачено покарання від обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк до шести років (ч.2 ст.377 КК України) та особисто тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна (п.п.6,11,12 ч.2 ст.115 КК України).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в частині недоведеності його вини та недопустимості доказів колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на Рішення ЄСПЛ у справі «Левченко та інші проти України» від 11.04.2019р., а також «Бевз та інші проти України» від 25.06.2020 року згідно якого з огляду на свою практику Суд визнавав скарги прийнятними та встановив надмірну тривалість досудового тримання під вартою заявників у зазначених справах, що як справедливу сатисфакцію Україна повинна виплатити визначені суми коштів, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 то колегія суддів зазначає, що такі Рішення мають індивідуальний характер, і не можуть розповсюджуватись на кожну особу, яка перебуває під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченому його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо пропуску прокурором встановленого законом строку на подання клопотання про продовження строків тримання під вартою колегія зазначає наступне.

Згідно п.20.5 розділу ХІ КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

В той же час кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного строку як не розгляд питання щодо продовження тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За таких обставин, вирішення судом питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає вимогам закону.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.177, 178, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -