Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року
м. Київ

справа № 428/9526/13-к
провадження № 51-1785 км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 ,
представників
цивільного позивача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_14 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, засудженого ОСОБА_15 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2018 року та вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вовча Гора, Хмельницького району, Хмельницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК),
ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сєвєродонецьк, Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Сєвєродонецьк, Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого, останнього разу за вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 березня 2011 року за частиною 2 статті 146, частиною 1 статті 162, частиною 3 статті 190, частиною 1 статті 357, частиною 3 статті 357 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з випробувальним строком, відповідно до статті 75 КК, на 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК,
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Арапівка, Троїцького району, Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 4 статті 187 КК,
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Горлівка, Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 4, 5 статті 27, частиною 4 статті 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2018 року
ОСОБА_14 виправдано за частиною 1 статті 263 КК; визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю.

ОСОБА_16 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю; відповідно до частини 1 статті 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного цим вироком, приєднано частково невідбуте покарання за вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 березня 2011 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю.

ОСОБА_15 виправдано за частиною 1 статті 263 КК; визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю.

ОСОБА_17 виправдано за частинами 4, 5 статті 27, частиною 4 статті 187 КК.

Згідно з вироком, на початку квітня 2013 року, відповідно до розробленого ОСОБА_14 злочинного плану, була створена організована група для вчинення одного особливо зухвалого та резонансного розбійного нападу на приміщення і сховище Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Сєвєродонецький Склопластик», розташованих за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Промислова, 2, (надалі ТОВ «НВО «Сєвєродонецький Склопластик»). Так, ОСОБА_14 , будучи організатором злочину і керівником організованої групи, розробив план його скоєння, який довів до відома всіх членів організованої групи, і, отримавши їх згоду, розподілив злочинні ролі та функції кожного учасника організованої групи, а також єдині спільні правила поведінки і способи конспірації. Діючи з метою реалізації єдиного злочинного умислу, на початку квітня 2013 року, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вирішили підібрати виконавців злочину таким чином, щоб унеможливити в подальшому їх знайомство та впізнання один одного. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_14 підібрав для вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та особу, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, довів до їх відома заздалегідь розроблений план вчинення розбійного нападу, з реалізацією якого зазначені особи добровільно погодились, усвідомлюючи факт власної участі в організованій групі. ОСОБА_15 , діючи з метою реалізації єдиного злочинного умислу, також підібрав для вчинення кримінального правопорушення невстановлених осіб, провадження щодо яких виділено в окреме провадження.
В подальшому, реалізуючи єдиний злочинний умисел, з метою підготовки до вчинення розбійного нападу, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , неодноразово, через огорожу, проникали на територію ТОВ «НВО Сєвєродонецький Склопластик», з метою спостереження за особливостями охорони зазначеного об`єкту, й, зокрема, у зазначений період, ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та особою, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, через огорожу було доставлено до покинутої будівлі цеху кисневий та газовий балони, шланги до балонів, з метою їх подальшого використання для проникнення до сховища підприємства.
Крім того, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , діючи у складі організованої групи, в невстановлений час через огорожу доставили до вказаного цеху сходи для використання при проникненні в будівлю підприємства, де знаходиться сховище з майном, яке виготовлено з дорогоцінних металів та сплавів. Також у зазначений вище період часу, ОСОБА_14 придбав у невстановленому місці одяг, маски для обличчя, рукавички з метою конспірації, три пістолети травматичної дії, засоби зв`язку та інші предмети для полегшення здійснення розбійного нападу, а ОСОБА_15 , реалізуючи єдиний злочинний умисел, у вказаний проміжок часу, придбав у невстановленому місці вогнепальну зброю - 2 автомати.
Також, з метою усунення перешкод до проникнення на територію зазначеного підприємства у зазначений період часу ОСОБА_14 за допомогою отруйної речовини, отриманої від ОСОБА_15 , та м`ясного фаршу, через невстановлену особу організовував отруєння собак, які знаходились на території підприємства.
Крім того, 12 травня 2013 року, приблизно о 21.00 годині, в гаражі, яким користувався ОСОБА_14 , розташованому по вул. Маяковського м. Сєвєродонецька Луганської області, ОСОБА_14 спільно з особою, провадження щодо якої зупинено, ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , та особою, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, якій не було відомо про існування організованої групи, деталізували раніше розроблений план щодо використання засобів конспірації, а ОСОБА_14 , зокрема, передав ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та невстановленій особі травматичні пістолети, для використання під час розбійного нападу, отримавши від ОСОБА_15 вогнепальну зброю - автомат, встановити який під час досудового розслідування не надалося можливим.
Далі, ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , особа, провадження щодо якої зупинено, та невстановлена особа, діставшись приблизно о 22.00 годині на транспортному засобі території ТОВ «НВО «Сєвєродонецький Склопластик», використавши маски для обличчя, рукавички, проникли через огорожу підприємства, де ОСОБА_14 відвів особу, провадження щодо якої зупинено на дах покинутого цеху з метою спостереження за допомогою бінокля за навколишнім оточенням під час скоєння розбійного нападу, після чого повернувся до огорожі підприємства і разом з ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та невстановленою особою через огорожу проникли на територію зазначеного об`єкту, де зустрілися із ОСОБА_15 та невстановленою особою. При собі у ОСОБА_15 знаходилась вогнепальна зброя - автомат. Крім того, ОСОБА_15 та невстановлена особа, яка прибула разом з ним, були одягнуті у камуфляжний одяг з масками на обличчі.
Далі, 13 травня 2013 року, приблизно о 00.00 годин, знаходячись на території ТОВ «НВО «Сєвєродонецький Склопластик» ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , діючи у складі організованої групи, а також дві невстановлені особи, діючи за попередньою змовою групою осіб, за допомогою зброї, погрожуючи застосуванням насильства охоронцям підприємства ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , пластиковими хомутами та скотчем зв`язали їм ноги, надягли наручники на руки, натягли на обличчя шапки, після чого відтягли зазначених осіб до кущів, де залишили з ними невстановлену особу, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, що була запрошена ОСОБА_15 .
Після чого, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, увірвалися в приміщення адміністративної будівлі підприємства, де ОСОБА_7 та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, повалили на підлогу начальника караулу ОСОБА_20 , контролерів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , за допомогою пластикового хомута та скотча зв`язали їм ноги, наділи на руки наручники, натягнули на обличчя шапки, після чого, з метою охорони, з ними залишилися ОСОБА_7 та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження.
Далі, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи у складі організованої групи, направилися до сховища, до якого, за допомогою сходів, які були сховані заздалегідь, розбивши вікно, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проникли, залишивши біля вікна ОСОБА_16 .
Далі, ОСОБА_15 , з метою проникнення до кімнати, з вогнепальної зброї зробив постріли в двері, після чого разом із ОСОБА_14 зламали двері та нанесли контролеру ОСОБА_24 , який знаходився у приміщенні, кілька ударів ногами в голову та плече, повалили його на підлогу та за допомогою пластикових хомутів й скотча зв`язали ноги, надягли на руки наручники, натягли на обличчя шапку, після чого впустили до приміщення ОСОБА_16 , якого залишили із останнім з метою охорони.
Надалі, використовуючи газозварювальний апарат, ОСОБА_14 зрізав замок до сховища виробів з дорогоцінними металами, після чого, разом із ОСОБА_15 , проникли до сховища, де за допомогою ключів, які вони викрали у караульному приміщенні, відчинили сейфи, де знаходились вироби, що містять платину та інші дорогоцінні метали, які поклали до раніше заготовлених валіз. Після чого ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невстановлена особа віднесли викрадене майно до невстановленого автомобілю, який їх чекав біля будівлі та зникли з місця скоєння злочину, розпорядившись викраденим на свій розсуд.
Своїми діями зазначені особи заволоділи майном, яке належить ТОВ «Кустос Інвест», на загальну суму 33 817 218 гривень 34 копійки. Крім того, під час вчинення розбійного нападу при вищевказаних обставинах, вони заволоділи майном, яке належить ТОВ НВО «ДП «Об`єднання Склопластик», на загальну суму 11870 гривень 10 копійок. Таким чином, загальний матеріальний збиток, завданий діями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , особи, провадження у відношенні якої зупинено та невстановлених осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, складає 33 829 088 гривень 40 копійок, що є особливо великим розміром.
Крім того, у результаті вищевказаних злочинних дій потерпілому ОСОБА_19 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, а потерпілим ОСОБА_24 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 були спричинені легкі тілесні ушкодження.
Вироком Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2018 року в частині виправдання ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за частиною 1 статті 263 КК, призначення покарання ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 за частиною 4 статті 187 КК скасовано та ухвалено новий вирок, яким:
ОСОБА_15 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за частиною 4 статті 187 КК призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі частини 1 статті 70 КК визначено остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за частиною 4 статті 187 КК призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі частини 1 статті 70 КК визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
ОСОБА_7 за частиною 4 статті 187 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі частини 1 статті 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 березня 2011 року та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
ОСОБА_16 за частиною 4 статті 187 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_14 не погоджуючись із вироком Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, вимагає змінити зазначене судове рішення та призначити більш м`яке покарання, посилаючись на щире каяття, повне визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні та активне сприяння його розкриттю, що, на його думку, не було враховано апеляційним судом.
Захисник засудженого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі також вимагає змінити вирок суду апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання особі засудженого, та призначити його підзахисному більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Засуджений ОСОБА_15 у касаційній скарзі вимагає скасувати вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2018 року та вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263 та частиною 4 статті 187 КК.
Так, зокрема, порушення норм кримінального процесуального права ОСОБА_15 убачає у тому, що судом апеляційної інстанції не було повторно допитано жодного потерпілого та свідка, показання яких могли суттєво вплинути на кваліфікацію діяння, посилається на недопустимість результатів слідчих експериментів від 11 липня 2013 року та 12 липня 2013 року, помилковість висновку суду першої інстанції щодо визнання допустимим доказом результати обшуку від 05 липня 2013 року. Крім того, засуджений стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено належним чином вартість викраденого майна, оскільки відсутній висновок товарознавчої експертизи, а висновки судово-медичних експертиз № 324, 320, 319 від 15 травня 2013 року, № 363 від 04 вересня 2013 року ніяким чином не підтверджують факт причетності засудженого ОСОБА_25 до вчиненого злочину.
На підставі викладених доводів засуджений ОСОБА_15 наполягає на тому, що апеляційний суд, змінивши кваліфікацію його діянь, а саме, визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, за яким його вже двічі було виправдано судами першої інстанції, не дослідив безпосередньо жодного доказу, яким би підтверджувалась його винуватість у інкримінованому йому злочині.
Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у касаційній скарзі також вимагає скасувати вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2018 року та вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК та, відповідно, до неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.
На підтвердження власної позиції адвокат посилається, зокрема, на необґрунтовану позицію апеляційного суду щодо недостовірності показань окремих свідків за відсутності їх безпосереднього допиту, ймовірність висновку судово-медичної експертизи від 04 жовтня 2013 року, який суд поклав в обґрунтування винуватості його підзахисного та наявність у матеріалах провадження ще одного висновку судово-медичної експертизи від 30 травня 2013 року, якому суди не надали належної оцінки. Крім того, захисник зазначає, що пред`явлення для впізнання від 05 вересня 2013 року було проведено з суттєвими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а всі показання, отримані під час зазначеної слідчої дії засуджений ОСОБА_14 надавав під тиском правоохоронних органів з метою примушування оговорити засудженого ОСОБА_7 .
Заперечень на касаційні скарги від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу свого захисника адвоката ОСОБА_8 та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_15 , просив скасувати рішення суддів обох інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу свого підзахисного ОСОБА_15 та касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , просив скасувати рішення судів обох інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначив, що судом апеляційної інстанції надана інша, аніж судом першої інстанції, оцінка доказів без безпосереднього їх дослідження, що є порушенням вимог статті 23 КПК. Стверджує, що слідчі експерименти за своєю суттю є допитами і не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки обвинувачені в суді першої інстанції змінили свої показання і зазначали, що під час досудового розслідування до них здійснювалися незаконні методи розслідування. Вважає рішення апеляційного суду передчасним у зв`язку з незакінченим розслідуванням ДБР фактів незаконних дій з боку органів правопорядку. Вказує, що судом першої інстанції не встановлений розмір шкоди заподіяної злочином, а суд апеляційної інстанції цей довід залишив поза увагою, чим порушив приписи статті 419 КПК.
Захисник ОСОБА_9 підтримав свою касаційну скаргу та скаргу свого підзахисного засудженого ОСОБА_14 , просив змінити вирок суду апеляційної інстанції і призначити більш м`яке покарання, проте, не заперечував проти задоволення касаційних скарг засуджених ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 .
Адвокат ОСОБА_8 підтримав свою касаційну скаргу, подану в інтересах засудженого ОСОБА_7 , та касаційну скаргу ОСОБА_15 , просив скасувати рішення суддів обох інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначив, що винуватість його підзахисного не доведена поза розумним сумнівом.
Захисник засудженого ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_10 підтримав касаційні скарги засуджених ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 .
Прокурор ОСОБА_5 , представник потерпілого ОСОБА_11 , представники цивільного позивача ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у судовому засіданні заперечили проти задоволення касаційних скарг засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_25 та захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , з огляду на їх необґрунтованість.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, пояснення засудженого, думку захисників, представника потерпілого, представників цивільного позивача, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Відповідно до частин 1, 2 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Згідно з приписами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
При перевірці кримінального провадження судом касаційної інстанції встановлено, що ряд доводів, наведених засудженими та їх захисниками щодо наявності підстав для зміни або скасування оскаржених судових рішень, визначених положеннями статті 438 КПК, є необґрунтованими.
Так, засуджений ОСОБА_14 та його захисник ОСОБА_9 вимагають змінити вирок суду апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. В обґрунтування своїх вимог вони посилаються на щире каяття, повне визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні та активне сприяння розкриттю злочину з боку засудженого ОСОБА_14 , що не було жодним чином враховано апеляційним судом при призначенні йому покарання.
Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що доводи касаційних скарг засудженого та його захисника не відповідають дійсності, адже судом апеляційної інстанції було встановлено, що питання невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого вже неодноразово було предметом розгляду суду, а при призначенні покарання ОСОБА_14 . Луганський апеляційний суд, відповідно до встановлених у судовому засіданні обставин та тяжкості кримінальних правопорушень, інкримінованих засудженому, його ролі у вчиненому злочині, обґрунтовано встановив, що покарання обвинуваченому ОСОБА_14 повинно бути призначено в межах санкцій відповідних частин статті закону України про кримінальну відповідальність, проте не в наближених до мінімальної межі. Зазначена позиція апеляційного суду вбачається вмотивованою, адже, згідно з матеріалами кримінального провадження та за змістом судових рішень судів першої та апеляційної інстанції обставин, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 66 КК, а саме з`явлення із зізнанням, щирого каяття або активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення з боку ОСОБА_14 колегією суддів не встановлено.
Засуджений ОСОБА_15 у касаційній скарзі вимагає скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій на підставі недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 263 та частиною 4 статті 187 КК, посилаючись на те, що апеляційним судом не було повторно досліджено обставини, які не повністю дослідив суд першої інстанції, зокрема, судом не було допитано безпосередньо жодного потерпілого та свідка, у тому числі й жодного свідка сторони захисту, не досліджено безпосередньо жодного з речових доказів, що й призвело до ухвалення незаконного, необґрунтованого та невмотивованого судового рішення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначений довід засудженого слід вважати небезпідставним. Так, згідно з вироком суду апеляційної інстанції у судовому засіданні дійсно не були повторно допитані свідки захисту ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 з приводу наявності у ОСОБА_15 алібі на підставі того, що зазначені особи є близькими родичами чи знайомими обвинуваченого, а, отже апеляційний суд погодився із думкою суду першої інстанції щодо наявності у них підстав для надання недостовірних показань з метою забезпечення алібі ОСОБА_25 . Щодо повторного допиту потерпілих ОСОБА_31 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_32 та ОСОБА_24 , на показання яких послався суд при встановленні у діях ОСОБА_15 складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, то, згідно з матеріалам провадження, потерпілі ОСОБА_19 та ОСОБА_21 були присутні у судовому засіданні від 02 серпня 2019 року, а інші вищезазначені особи у суді апеляційної інстанції безпосередньо допитані дійсно не були.
Встановлена обставина, з огляду на те, що саме на показання потерпілих суд посилався в обґрунтування наявності складу злочину, за вчинення якого судом першої інстанції ОСОБА_15 було виправдано за недоведеністю стороною обвинувачення його вини, вбачається колегії суддів такою, що порушує приписи статті 23 КПК щодо безпосередності дослідження судом доказів, адже, Верховним Судом неодноразово зазначалось, що у разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються суттєвих ознак доказів достовірності, належності, допустимості і саме це зумовлює навіть перекваліфікацію дій особи на іншу статтю, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити всі докази з дотриманням вимог статті 23 КПК.
В контексті порушення судом принципу безпосередності на окрему увагу заслуговує довід ОСОБА_15 щодо порушення процедури безпосереднього дослідження судом речових доказів. Так, за матеріалами кримінального провадження встановлено, що у судовому засіданні захисником ОСОБА_33 було заявлено клопотання про витребування речових доказів, які знаходяться у камері зберігання речових доказів Сєверодонецького ВП ГУНП в Луганській області, проте, суд, заслухавши думку прокурорів та представника цивільного позивача, які заперечили проти його задоволення, відмовив у задоволенні клопотання, не обґрунтувавши таке рішення. Далі, захисником ОСОБА_34 у цьому ж судовому засіданні було заявлено клопотання про дослідження у судовому засіданні речового доказу (предмету із трьох частин, з`єднаних між собою проволокою), який було залучено до матеріалів кримінального провадження за результатами проведення обшуку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_15 від 05 липня 2013 року відповідною постановою про долучення речових доказів від 09 липня 2013 року, винесеною старшим слідчим СВ Сєверодонецького МВ ГУМВС України в Луганській області ОСОБА_35 . Проте, суд знову відмовив у задоволенні такого клопотання на підставі його необґрунтованості.
За встановлених обставин колегія суддів убачає висновок суду таким, що зроблений передчасно, адже при перевірці матеріалів провадження встановлено наявність зазначеного доказу у переліку речових доказів у протоколі про долучення речових доказів до матеріалів кримінального провадження, та його відсутність у переліку речових доказів, які знаходяться у камері зберігання речових доказів Сєверодонецького ВП ГУНП в Луганській області. Саме зазначену обставину намагався довести адвокат на підтвердження позиції його підзахисного ОСОБА_15 , проте, суд, в порушення приписів статті 23 КПК, не дослідив безпосередньо речовий доказ та не проаналізував належним чином доводи сторони захисту з цього приводу.
Колегія суддів зауважує, що недотримання судом засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведені перед судом їх переконливості.
Доводи ОСОБА_15 щодо недопустимості результатів слідчих експериментів від 11 липня 2013 року та 12 липня 2013 року на підставі частини 4 статті 95 КПК не знаходять свого підтвердження, адже судом було зазначено, що положення цієї норми, на яку послались обвинувачені в апеляційних скаргах, слід тлумачити в системному зв`язку з частиною 1 цієї статті, яка указує, що розуміється під показаннями - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Тому в розумінні положень статті 95 КПК протоколи слідчого експерименту не можуть бути автоматично визнані недопустимими у випадку зміни позиції особи, що приймала участь у слідчому експерименті, а якщо вони отримані в порядку, встановленому положеннями статті 240 КПК, то вважаються допустимим доказом на підставі статті 84 та пункту 3 частини 2 статті 99 КПК. Зазначена позиція суду вбачається обґрунтованою та такою, що кореспондує із правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17, провадження № 51-6070 кмо19).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку доводам, зазначеним у апеляційних скаргах, не врахував, що протоколи слідчих експериментів за участю ОСОБА_14 та ОСОБА_16 мають істотні суперечності щодо фактичних обставин злочину, передбаченому частиною 4 статті 187 КК. Так, при проведенні слідчих експериментів ОСОБА_16 та ОСОБА_14 по-різному пояснювали обставини вчинення розбійного нападу та осіб, причетних до цього. Під час зазначеної слідчої (розшукової) дії ОСОБА_16 не вказував на ОСОБА_15 , як особу, що приймала участь у вчиненні вказаного злочину, але протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_16 зазначено судом першої інстанції у вироку в якості доказу винуватості ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Посилання засудженого на недопустимість результатів обшуку від 05 липня 2013 року були предметом дослідження апеляційного суду, який встановив, що зазначена слідча дія була проведена з порушеннями приписів статті 40 КПК, а тому суд визнав її результати недопустимим доказом через те, що вони отримані з порушенням порядку, встановленим КПК.
Ще одним доводом оскаржених судових рішень ОСОБА_15 вважає той факт, що судом не встановлено належним чином вартість викраденого майна, оскільки у кримінальному провадженні взагалі не було проведено товарознавчу експертизу, а документи, надані стороною обвинувачення на підтвердження вартості викраденого майна, є похідними від визнаних судом недопустимими доказів (зокрема, й зазначеного вище обшуку від 05 липня 2013 року за місцем проживання ОСОБА_15 ), а тому відповідно до принципу «плодів отруєного дерева» теж не можуть вважатися допустимими.
Так, в оскарженому вироку апеляційного суду було встановлено, що у матеріалах кримінального провадження наявні, зокрема, копії паспортів якості на відповідне обладнання, які належним чином підтверджують вартість викраденого майна, апосилання сторони захисту на відсутність оригіналів паспортів якості на обладнання, як на окрему підставу для скасування вироку, є необґрунтованими. Крім того, суд зазначив, що посилання в апеляційних скаргах обвинувачених на розбіжності відомостей в копіях паспортів якості на вироби, які були викрадені у ТОВ «Кустос-Інвест», та інвентаризаційному опису основних засобів від 15 липня 2013 року, не вплинули на доведеність вини обвинувачених у вчинені ними інкримінованого злочину, передбаченого частиною 4 статті 187 КК.
Колегія суддів не може погодитись із такою позицією апеляційного суду, адже, згідно з матеріалами провадження, предметом злочину, інкримінованого, зокрема, ОСОБА_15 є вироби, що містять платину та інші дорогоцінні метали, а у копіях документів, наданих потерпілими, зазначена вартість відповідного обладнання у встановленій кількості. Крім того, судом було встановлено розбіжності у документах, що підтверджували вартість викраденого майна, проте, за змістом вироку, колегія суддів не оцінила належним чином встановлений факт.
За таких обставин Суд убачає, що в даному випадку розмір матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, неможливо достовірно встановити без застосування спеціальних знань, а загальновідомих та загальнодоступних знань або проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших джерел доказування, недостатньо для обґрунтованого висновку суду.
На підставі всіх викладених доводів засуджений ОСОБА_15 наполягає на тому, що апеляційний суд, визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, за яким його вже двічі було виправдано судами першої інстанції, не дослідивши безпосередньо докази, якими би підтверджувалась його винуватість у інкримінованому йому злочині, не обґрунтував належним чином своє рішення.
Так, за змістом вироку апеляційної інстанції, суд встановив наявність складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 263, проте, факти щодо зберігання, придбання, передачі, збуту або, навіть, носіння вогнепальної зброї та бойових припасів ОСОБА_15 не зазначені, а висновок про відсутність у суду підстав для розумного сумніву у доведеності вини у інкримінованому злочині вбачається таким, що не ґрунтується на сукупності відповідних доказів, які б дозволили колегії суддів дійти аналогічної думки.
Доводи ОСОБА_25 та захисника засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 щодо висновків судово-медичних експертиз, одним з яких суд надав перевагу над іншими, невірної правової оцінки результатів пред`явлення для впізнання від 05 вересня 2013 року, стосуються питання про достовірність того чи іншого доказу, а згідно з частиною 1 статті 433 КПК, суд касаційної інстанції не має права вирішувати такі питання.
При перевірці матеріалів кримінального провадження за доводами засуджених та їх захисників колегія суддів убачає, що при кваліфікації діяння за частиною 4 статті 187 КПК встановлення судом кваліфікуючих ознак інкримінованого злочину є обов`язковим завданням суду, а тому посилання сторони захисту на недоведеність винуватості осіб, засуджених за ознаками злочину, наявність яких не встановлено у вироку суду, вбачається колегії суддів небезпідставним, а порушення, встановлені касаційною перевіркою, такими, що, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Колегія суддів також погоджується з доводами засудженого ОСОБА_15 стосовно передчасності постановлення судом апеляційної інстанції вироку до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000179 від 15 лютого 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 365, частиною 2 статті 365 КК. Дане провадження здійснюється ТУ ДБР, розташованим в м. Краматорськ. Воно пов`язане з перевіркою фактів застосування незаконних методів досудового розслідування і його результати можуть суттєво вплинути на вирішення питання про допустимість доказів у даному провадженні.
За викладених обставин Суд дійшов висновку про необхідність скасування вироку Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції з метою прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення на підставі приписів закону.
Окрім того, враховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК, з метою попередження ризику переховування обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 від суду, колегія суддів вважає необхідним обрати щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів кожному.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

у х в а л и в:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_14 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_15 та захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В решті вирок Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року залишити без зміни.
Обвинуваченим ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів кожному до 04 лютого 2021 року включно.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3