Ухвала
Іменем України

16 жовтня 2020 року

м. Київ
Справа № 175/3383/19-к
Провадження № 51-3969 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Красноармійська Донецької області та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Добропілля Донецької області та жителя АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК Українишляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Згідно з вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнані винуватими та засуджені за те, що вони за попередньою змовою між собою в період із початку 2016 року по травень 2019 року, реалізуючи умисел, направлений на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, шляхом вербування та обману залучили потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до трудової експлуатації на об`єктах м. Дніпра, отримуючи за це грошову винагороду, та незаконного утримували їх в будинку АДРЕСА_3 . Окрім того, ОСОБА_6 на початку вересня 2018 року незаконно заволодів паспортом, який належав громадянину ОСОБА_11 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення судами кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасуватита призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції порушив принципи безпосередності, неупередженості, об`єктивності, а саме: в порушення порядку дослідження доказів на власний розсуд витребував у прокурора усі матеріали кримінального провадження, незважаючи на те, що останній надав суду для дослідження вичерпний перелік доказів.
Крім цього зазначає, що суд у вироку послався на докази, які не досліджував безпосередньо у судовому засіданні. Також вказує, що суд першої інстанції всупереч думці потерпілих, сторони обвинувачення та захисту призначив засудженим занадто суворе покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України. При цьому, на думку захисника, апеляційний суд з достатньою повнотою не перевірив усі доводи його апеляційної скарги та безпідставно залишив вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без зміни.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та кримінально-правова оцінка їх діянь у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводів захисника про порушення принципів безпосередності, неупередженості, об`єктивності, а також щодо порядку дослідження доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Зі змісту ухвали апеляційного суду від 13 липня 2020 року вбачається, що доводи касаційної скарги захисника за змістом є аналогічними доводам апеляційних скарг захисників, поданих в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок місцевого суду.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи ці доводи захисників, обґрунтовано вказав, що порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення інкримінованих обвинуваченими кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено. Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі докази та обставини кримінального провадження, керуючись законом.

Статтею 349 КПК України перебачено, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. При цьому жодної заборони суду дослідити усі докази, що є в матеріалах кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон не містить.

З огляду на це не вбачаються обґрунтованими й доводи захисника, про те, що свідки не допитувалися в суді першої інстанції, а також про те, що суд першої інстанції, пославшись у вироку як на доказ на протокол НСРД щодо зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10.06.2019 року, не поставив на обговорення питання про доцільність дослідження та не дослідив змісту CD дисків до цього протоколу з інформацією про розмови обвинувачених.

Зокрема, зі змісту самого вироку вбачається, що суд першої інстанції у якості доказів, що підтверджують винуватість осіб, безпосередньо дослідив покази обвинувачених, потерпілих, а також дослідив значну кількість документальних доказів. При цьому як на один з таких доказів суд послався на зміст самого протоколу вказаної вище НСРД з додатками (Т-4, а.с. 32-142), а не на зміст інформації, яка міститься на CD дисках. Таким чином, немає підстав вважати, що мало місце порушення принципу безпосередності дослідження доказів, про що вказує захисник.

Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного засудженим покарання, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.

Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання, а також неможливості звільнення їх від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття; обставину, яка його обтяжує, вчинення злочину щодо особи похилого віку; дані про особи винних.
Виходячи з указаних обставин, суд призначив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання, яке є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженим відповідного покарання.
Дніпровський апеляційний суд ухвалоювід 13 липня 2020 року, враховуючи обставини справи, прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими й безпідставними, тому залишив рішення місцевого суду без змін.
Щодо застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, про що просили захисники в апеляційних скаргах, апеляційний суд, перевіривши посилання й доводи, не знайшов для цього обґрунтованих підстав, указавши відповідні мотиви. Ухвала апеляційного відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначених засудженим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарань відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Також, на думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд обґрунтовано визнав недоцільним застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України, оскільки їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе лише за умови ізоляції від суспільства.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3