08 вересня 2020 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 задоволено, вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2018 року у частині засудження ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 185; ч. 4 ст. 27, пунктів 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263; частин 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України скасовано, а справу закрито; в частині виправдання ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 263 КК України судові рішення залишено без зміни. Ці судові рішення щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінено в порядку ч. 2 ст. 395 КПК України 1960 року, виключено рішення про їх засудження за п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України. ОСОБА_3 звільнено з-під варти в залі суду.
При ухваленні цього рішення я голосувала проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції має діяти в межах повноважень, визначених процесуальним законом.
У даній кримінальній справі судовий розгляд проводився за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК України 1960 року).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року (в редакції Закону
N 2453-VI (2453-17) від 07 липня 2010 року) підставами для скасування або зміни вироку, ухвали чи постанови в касаційному порядку є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Установивши порушення апеляційним судом ст. 377 КПК України 1960 року щодо відсутності в ухвалі апеляційного суду докладних мотивів прийнятого рішення та підстав, через які апеляції засуджених та захисників (у тому числі щодо однобічності та неповноти досудового й судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи) визнано необґрунтованими, суд касаційної інстанції мав частково задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд з підстав істотного порушення судом апеляційної інстанції кримінально-процесуального закону.
Проте колегія суддів касаційного суду, вийшовши за межі своїх повноважень, у своїй ухвалі вдалася до оцінки та переоцінки доказів без їх безпосереднього дослідження, та встановила, що висновки суду не підтверджуються доказами, встановленими в судовому засіданні, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 369 КПК України 1960 року відноситься до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи і згідно з п. 2 ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року є підставою для скасування та зміни судового рішення апеляційним, а не касаційним судом.
Крім того, внаслідок прийняття колегією суддів остаточного рішення залишилися невстановленими та невизначеними низка обставин, у тому числі тих, що мають значення для кваліфікації дій інших засуджених, зокрема, не викладено формулювання обвинувачення усім засудженим, визнаного судом касаційної інстанції доведеним.
На мою думку, тільки після безпосереднього дослідження в судовому засіданні всіх наявних у провадженні доказів, у тому числі тих, які викликали сумнів у колегії суддів суду касаційної інстанції, та з`ясування з урахуванням цього об`єктивних фактичних обставин кримінальної справи, підтверджених належними доказами, що є компетенцією суду першої або апеляційної інстанції, можна було вирішувати питання закриття справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в діянніОСОБА_3 складу злочинівза наявності для цього підстав.
Суддя ОСОБА_1