Номер провадження: 11-кп/813/1501/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002764 від 01 грудня 2017 року відносно

ОСОБА_10 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останні раз:

15 лютого 2018 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2020 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року покаранням за даним вироком, за сукупністю злочинів остаточно визначено ОСОБА_10 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк покарання відраховується з моменту затримання ОСОБА_10 , в саме з 01 грудня 2017 року.

Зараховано ОСОБА_10 в строк відбуття призначеного остаточного покарання повністю відбуте покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 01 грудня 2017 року приблизно о 18:00 годині, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлений, ОСОБА_10 , знаходячись біля будинку №25 по вул. Дальницька в м. Одесі, побачив автомобіль марки «BMW Е 36», державний номерний знак НОМЕР_1 темно-зеленого кольору, визначивши майно, яке знаходилося в автомобілі об`єктом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, з метою особистої наживи, будучи впевненим в тому, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаться непоміченими, з корисливих мотивів, діючи умисно, повторно, розбив праве заднє скло автомобіля марки «BMW Е 36», державний номерний знак НОМЕР_1 та таємно викрав з нього коробку від мобільного телефону «iPhone 7» red, НОМЕР_2 , імеі: НОМЕР_3 , в якій знаходились зарядний пристрій на вказаний мобільний телефон та захисна плівка, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток на суму 1000 гривень.

В цей час протиправні дії ОСОБА_10 були помічені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які почали кричати, щоб ОСОБА_10 залишив викрадене майно.

Однак, ОСОБА_10 , розуміючи, що його протиправні дії були помічені, продовжив їх виконання з метою відкритого викрадення чужого майна та, тримаючи в руках вищезазначене майно, почав тікати з місця вчинення злочину з метою подальшого розпорядження викраденим майном, однак в подальшому був затриманий за адресою: вул. Бабеля, 31 в м. Одесі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій він не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію свої дій просив скасувати вирок суду, призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України та обмежившись фактично відбутим на даний час покаранням звільнити його в залі суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що він повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, позитивно характеризується, потерпілий не має до нього жодних матеріальних та моральних претензій та станом на теперішній час він вже три роки утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні йому покарання, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до положень ст.12 КК України, є тяжким злочином.
Обставини, які відповідно до ст.65,67 КК України пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 судом першої інстанції встановлені не були.
Також суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який будучи раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, знову вчинив тяжкий умисний корисливий злочин, офіційно не працював, на психіатричних та наркологічних обліках не перебував.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_10 , перебуваючи з 14.02.2017 року під запобіжним заходом у вигляді застави по іншому кримінальному провадженню, вчинив зазначений злочин, що свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та є соціально- небезпечною особою для суспільства.
Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також встановлених обставин вчиненого обвинуваченим ОСОБА_10 злочину, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх встановлених обставин злочину та даних про особу обвинуваченого, призначив ОСОБА_10 мінімальне покарання у виді 4 років позбавлення волі, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.63 КК України.
Крім того суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ч.4 ст.70 КК України та шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2018 року покаранням за даним вироком, за сукупністю злочинів остаточно визначено ОСОБА_10 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Апеляційний суд вважає неспроможними твердження апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про наявність обставини, яка пом`якшує покарання визнання вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки, як вбачається зі змісту оскарженого вироку ОСОБА_10 заперечував вчинення ним відкритого викрадення майна потерпілого. (Т.2 а.к.п.110).
Та обставина, що у потерпілого відсутні претензії майнового та немайнового характеру, не може бути визнана пом`якшуючою обставиною, з огляду на те, що ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення до кінця злочину, а саме відкритого викрадення чужого майна (грабіж) та намагався зникнути з місця вчинення злочину з метою подальшого розпорядження викраденим майном, однак був затриманий, а викрадене майно в ході переслідування викинув.

Апеляційний суд зазначає, що попри відсутність претензій потерпілого до обвинуваченого, злочин, який вчинений ОСОБА_10 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному проваджені відсутні обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , у зв`язку з чим підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 положень статті 69 КК України, апеляційний суд не вбачає.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 , попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.
Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.
Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2020 року, яким ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4