Справа № 152/1373/20
В И Р О К
іменем України

09 грудня 2020 року м. Шаргород

Справа №152/1373/20

Провадження №1-кп/152/107/20

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

розглянувши в приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області в порядку спрощеного кримінального провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження обвинувальний акт від 03.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ленінград Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, щодо якого відсутні відомості про те, що він є пенсіонером або особою з інвалідністю, раніше судимого: 26.09.2018 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, 06.11.2019 року звільненого з Крижопільського ВЦ Вінницької області (№113) по відбуттю покарання,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000052 18.11.2020 року,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_2 , будучи раніше судимим за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 164 КК України, зокрема, вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.09.2018 року за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік та будучи звільненим 06.11.2019 року по відбуттю покарання, маючи непогашену та не зняту у передбаченому КК України порядку судимість, з 01.11.2019 року по 31.10.2020 року умисно, злісно ухилявся від сплати встановлених судовим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.04.2011 року коштів (аліментів) на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) гривень щомісячно, починаючи з 30.03.2011 року, і до досягнення дитиною повноліття, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, маючи умисел на ухилення від сплати аліментів та не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми заробітку і джерела доходів державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконує, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 13458 (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень, що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її повноцінного життя та всебічного гармонійного (фізичного, психічного, соціального) розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 31.03.2011 року до 31.10.2020 року в сумі 31606,46 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею.

Частинами 2, 3 ст.381 КПК України встановлено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Відтак, вищевказані обставини, які встановлені органом досудового розслідування у формі дізнання, у відповідності до ч.2 ст.382 КПК України, судом не досліджувалися з огляду на те, що такі обставини не оспорюються учасниками судового провадження.

Так, в обвинувальному акті прокурором ОСОБА_5 викладено клопотання, в якому прокурор просить суд, враховуючи те, що під час досудового розслідування ОСОБА_2 беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден на розгляд обвинувального акта за його відсутності, у відповідності до ч.1 ст.302 КПК України, розглянути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 без проведення судового розгляду в судовому засіданні (а.с.5).

Також, до обвинувального акту додано письмову заяву підозрюваного ОСОБА_2 , яка складена в присутності захисника адвоката ОСОБА_6 , в якій ОСОБА_2 повідомив, що винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, беззаперечно визнає, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а також ознайомлений та обізнаний з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (а.с.12).

Крім того, у цій заяві захисником адвокатом ОСОБА_6 підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним ОСОБА_2 , його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами та добровільність згоди підозрюваного на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні за його відсутності.

Також, до обвинувального акту додано письмову заяву законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка повідомила, що згодна із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами, ознайомлена та обізнана з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини та згодна на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні, що її згода є добровільною (а.с.11).

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , є кримінальним проступком.

Частиною 2 ст.382 КПК України встановлено, що вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Таким чином, при вивченні у спрощеному провадженні обвинувального акту та доданих до нього матеріалів судом встановлено, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, у зв`язку із чим суд прийшов до переконання про розгляд обвинувального акту у порядку, встановленому ст.ст.381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

При цьому, у відповідності до ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження №0000052, оцінивши зібрані в ході досудового розслідування у формі дізнання докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального поступку та діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , має місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, знайшла своє підтвердження та доведена поза розумним сумнівом.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_2 вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.2 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею, і він повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.2 ст.164 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до обвинувального акту від 03.12.2020 року, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_2 , є щире каяття.

Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, зазначену у обвинувальному акті, оскільки упродовж досудового розслідування останній визнавав вину та в заяві до суду також зазначив про беззаперечне визнання винуватості у вчиненні кримінального проступку, що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к, з якого вбачається, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди… Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до обвинувального акту від 03.12.2020 року, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_2 , не встановлено.

Разом тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 має незняту та непогашену судимість за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.09.2018 року, яким його було засуджено за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік (а.с.55-57), при цьому, відбув покарання повністю та звільнений 06.11.2019 року по відбуттю покарання (а.с.29).

Відтак, суд зауважує, виходячи з контексту цього кримінального провадження та аналізу обвинувального акту і даних про особу ОСОБА_2 щодо його попередньої судимості, що має місце повторне вчинення ним злочину та рецидив злочинів, про що не зазначається прокурором у обвинувальному акті, але, відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК України, ці обставини входять до переліку обтяжуючих покарання обставин.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.11.2019 року у справі №556/588/18, ст.67 КК України містить перелік різних за характером обставин, що обтяжують покарання. Одні з них становлять певні фактичні обставини, які безпосередньо та нерозривно пов`язані з відповідним діянням (наприклад, «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів» (п.13 ч.1 ст.67 КК України) тощо). Інші або являють собою оціночні поняття, у світлі яких необхідно оцінювати фактичні обставини злочину (наприклад, «тяжкі наслідки, завдані злочином» (п.5 ч.1 ст.67 КК України) та інші), або пов`язані з особою потерпілого (наприклад, пункт 6-1 ч.1 ст.67 КК України) чи іншими обставинами, що обумовлені не діянням як таким, а іншими фактами (скажімо, попередньою судимістю, що указує на існування повторності чи рецидиву злочинів п.1 ч.1 ст.67 КК України) тощо.

Верховний Суд вважає в цілому правильною існуючу судову практику, що ґрунтується на рекомендаціях п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з яким рішення суду про визнання тих чи інших обставин такими, що пом`якшують або обтяжують покарання, «має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку».

Проте, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Тому, враховуючи, що повторне вчинення особою злочину та рецидив злочину не зазначені в обвинувальному акті в переліку обставин, що обтяжують покарання, і не указані при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, то вихід судом за межі судового розгляду, визначені у ст.337 КПК України, та зазначення обставин, що обтяжують покарання, не відповідатиме вимогам ч.1 ст.337 КПК України.

Відтак, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_2 , відсутні.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому суд враховує обставини, встановлені органом досудового розслідування про те, що за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно, як особа, яка не працює, щодо якої не надходили скарги та заяви, відсутні компрометуючі матеріали (а.с.47); на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП «Шаргородська ЦРЛ» ОСОБА_2 не перебуває (а.с.59).

Таким чином, з урахуванням пом`якшуючої покарання обставини та відсутності обтяжуючих покарання обставин, особи винного, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, є призначення покарання у виді обмеження волі.

Призначаючи ОСОБА_2 зазначене вище покарання за ч.2 ст.164 КК України, яке є більш суворим з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення видів покарань, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права, враховуючи, що після відбування покарання у виді обмеження волі за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КК України, ОСОБА_2 не став на шлях виправлення та злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), не сплачуючи їх взагалі, що призвело до виникнення заборгованості.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти особистих прав його малолітньої дитини ОСОБА_4 , який, відповідно до вимог ст.51 Конституції України, має право на утримання від свого батька до досягнення повноліття, а відповідно до вимог ст.ст.27, 28 Конвенції про права дитини від 10.11.1989 року, що ратифікована Україною відповідно до Постанови ВР №789-ХІІ від 27.09.1991 року, має право на рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, на освіту, і, при цьому, основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, несуть батьки, які виховують дитину.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлялися.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 у рамках цього кримінального провадження не застосовувався, а суд не вбачає підстав для його застосування.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.370, 373-374, 381-382, 394, 395 КПК України, на підставі ч.2 ст.164 КК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії, з урахуванням особливостей, встановлених ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч.1 ст.394 КПК України).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надсилати учасникам судового провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_1