Провадження № 11-кп/780/1403/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 4
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого, прокурора , потерпілого на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, українця, громадянина України, з повною вищою освітою, не одруженого, працюючого менеджером з продажів ТОВ «Ренкам», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.121 КК Українидо покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ст.76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 6 019 грн 91 коп. завданої майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди, та вирішено питання про речові докази,

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком 13 червня 2015 року близько 05 години ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , в ході сварки, яка виникла на ґрунті неприязних стосунків, підійшов до ОСОБА_8 та умисно наніс йому три удари кухонним ножем в область живота, сідниць та спини, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення задньої поверхні грудей зліва, лівобічного гемопневмотораксу; проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки справа з пошкодженням тонкої кишки, брижі тонкої кишки, парієнтальної очеревини тазу, гемоперитоніуму, які, відповідно до висновку експерта відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений та захисник ОСОБА_11 просять вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,неповнотою судового розгляду та виправдати ОСОБА_10 за відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначається про те, що судом безпідставно були відкинуті пояснення обвинуваченого про те, ним був заподіяний лише один удар ножем в область живота потерпілого, випадково, без умислу на нанесення тілесних ушкоджень, під час реалізації права на необхідну оборону від неправомірних дій потерпілого, який робив спроби нанести йому удар тим же ножем, загрожуючи його життю. Звертається увага на безпідставну відмову у задоволенні клопотання захисника про допит свідка ОСОБА_13 , на суперечливість показань потерпілого, на неналежність таких джерел доказів як показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , на недопустимість доказів, які отримані внаслідок огляду місця перебування обвинуваченого від 16.06.2015, проведеного до внесення відомостей до ЄРДР, та без ухвали слідчого судді, на недопустимість доказів, отриманих з висновків судових експертиз №292 від 10-14.09.2015 та №248/Д від 11-14.09.2015, а також з висновку судово-медичної експертизи від 04-25.12.2015, проведеної під час судового розгляду, який не надав чітких відповідей на поставлені питання та складений з порушенням ст.101,102 КПК України та Розділу ІІІ Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, на необґрунтовану відмову у задоволенні клопотань про допит експерта для роз`яснення висновку експертизи від 04-25.12.2015 та про призначення повторної, додаткової експертизи, на неналежну оцінку даних, що містяться у записах камер відеоспостереження, що розміщені поблизу місця проживання потерпілого, на порушення стороною обвинувачення вимог ст.290 КПК України у частині надання доступу до матеріалів кримінального провадження без їх конкретного опису та найменування, на відсутність у матеріалах справипостанови про створення слідчої групи, що ставить під сумнів повноваження слідчих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на проведення відповідних слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні.

Також у апеляційній скарзі обвинуваченого та захисника вказується на безпідставність висновку суду про заподіяння моральної шкоди потерпілому на суму 100 000 грн. за відсутністю належних доказів на підтвердження його розміру.

В апеляційній скарзі прокурорпросить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину, особі засудженого внаслідок його м`якості, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Вимоги обґрунтовує тим, що, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані, що характеризують особу засудженого, тяжкість скоєного злочину, його ставлення до скоєного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, внаслідок чого призначив занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого. На думку прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання не дотримався вимог ст. 65 КК України, згідно яких засудженому має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів з урахуванням його особи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Прокурор звертає увагу на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції було формально враховано, що засуджений вчинив злочин, який відноситься до тяжких злочинів, перебував у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання характеризується посередньо, вину у вчиненні злочину не визнав, суду надав неправдиві показання, які спростовуються іншими доказами у провадженні, готовність відшкодовувати збитки потерпілому не проявив. Зазначає, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу засудженого та всі обставини кримінального провадження ст. 75 КК України застосуванню не підлягає.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 засудити до покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України без застосування ст. 75 КК України. Вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваний ним вирок є несправедливим через м`якість покарання, так як таке звільнення не відповідає тяжкості та обставинам скоєного злочину, особі обвинуваченого, відношенню обвинуваченого до скоєного. Потерпілий вказує, що обвинувачений не визнав вину, фактично вказавши, що удар в живіт потерпілий наніс собі сам, а походження двох інших поранень йому не відомо, що є неправдивою інформацією. На думку потерпілого, наведених судом першої інстанції аргументів на обґрунтування застосування ст. 75 КК України не достатньо, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин за наявності обтяжуючої обставини, вину не визнав, у скоєному не розкаявся, надав суду неправдиві показання з метою уникнення покарання, цивільний позов не визнав, завдану ним матеріальну та моральну шкоду не відшкодував, характеризується посередньо. На думку потерпілого, положення ст. 75 КК України були застосовані необґрунтовано та обвинувачений, в подальшому, може не виконувати покладені на нього обов`язки та ухилятися від контактів з потерпілим.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого захисник ОСОБА_11 просить залишити їх без задоволення. На думку захисника, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого доводи є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах обвинуваченого, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційні скарги прокурора і потерпілого та заперечили проти задоволення апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З показань обвинуваченого суду першої інстанції та при апеляційному розгляді випливає, що він фактично заперечив висунуте обвинувачення, стверджуючи, що двох ударів ножем у задню частину тулубу потерпілому не наносив, а удар ножем у живіт потерпілому був заподіяний під час самооборони від нападу ОСОБА_14 , при чому, випадково та з необережності.
Як убачається з вироку,винуватість ОСОБА_10 у умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто у умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, обґрунтована доказами, що містяться у показаннях потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , витягу з ЄРДР, рапортах працівників міліції, довідці №3383 ЦРЛ Києво-Святошинського району Київської області, заяві потерпілого про вчинення злочину, висновках експертиз №292 від 10-14.09.2015, №248/Д від 11-14.09.2015, №336/Д від 04-25.12.2015, протоколі огляду помешкання ОСОБА_10 від 16.06.2015, протоколах слідчих експериментів та записах з камер відеоспостереження, а показання обвинуваченого суд розцінив як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

При цьому, докази, що містяться у протоколі огляду місця події від 14.06.2015, висновку експерта №211/Д від 11.08-11.09.2015 та показаннях судово-медичного експерта ОСОБА_18 в судовому засіданні з приводу роз`яснення висновку № 211/Д, суд визнав недопустимими і висновки суду в цій частині сторонами кримінального провадження в апеляційному порядку не оспорюються.
Також, в апеляційній скарзі обвинуваченого та захисника не ставиться під сумнів обґрунтованість висновків суду про визнання доказами винуватості ОСОБА_10 даних, що містяться у витягу з ЄРДР, рапортах працівників поліції від 13.06.2015 року та 17.06.2015 року, довідці №3383 ЦРЛ Києво-Святошинського району Київської області, у заяві ОСОБА_8 про вчинення щодо нього злочину.
Як пояснював потерпілий в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, у кухні квартири, у якій він проживав, між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт, у ході якого обвинувачений,тримаючи у руці ніж, умисно наніс йому удар в область живота, а після того, як він намагався втекти з кухні, ще два удари ножем у задню частину тулубу - спочатку у сідницю, а потім у спину.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що показання ОСОБА_8 про механізм та послідовність нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 носять суперечливий характер, матеріалами справи не стверджуються.

З показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , викладених у вироку, випливає, що у другій половині дня 13.06.2015 у квартирі за місцем свого проживання був виявлений закривавлений потерпілий з пораненнями живота, сідниці та спини, який був госпіталізований до лікувального закладу. Також вони бачили, що у крові були елементи квартири.

Зазначення у апеляційній скарзі обвинуваченого та захисника про те, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не носять доказового значення, вимогам ст.91 КПК України суперечать, оскільки їх показаннями стверджується наявність події кримінального правопорушення.

Висновком судово-медичного експерта №336/Д від 04-25.12.2015 року за результатами дослідження медичної документації ОСОБА_8 у останнього були виявлені проникаючі поранення грудей та живота, що за ступенем тяжкості віднесені до тяжких тілесних ушкоджень, а також колото-різана рана сідниці, що за ступенем тяжкості віднесена до легких тілесних ушкоджень; встановлена можливість їх виникнення від дії одного предмету; від часу їх виникнення до госпіталізації могли пройти години; здатність до виконання активних дій потерпілим після отримання тілесних ушкоджень не виключається; визначені напрямки дії травмуючого предмету при утворенні ран та можливе взаєморозташування потерпілого та підозрюваного під час виникнення поранень.

Судово - медична експертиза №336/Д проведена на підставі ухвали суду першої інстанції, ухваленої на підставі клопотань прокурора та захисника, якими були визначені питання, на які мав надати відповідь експерт.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що вказаний висновок експерта є неналежним доказом на вимогах ст.85 КПК України не ґрунтуються, оскільки судово-медичним дослідженням підтверджувалося наявність чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, характер, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень та механізм їх отримання потерпілим.

Також не є такими, що заслуговують на увагу, твердження апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про недопустимість доказів, які містяться у висновку судово-медичного експерта №336/Д, оскільки її проведення на підставі медичної карти стаціонарного хворого №7180 ЦРЛ Києво-Святошинського району з детальним описом тілесних ушкоджень при госпіталізації до лікувального закладу, порядку проведення хірургічних операцій та післяопераційного стану пацієнта без безпосереднього огляду потерпілого не суперечить компетенції судово-медичної експертизи.

Відсутність у матеріалах провадження протоколу тимчасового доступу до речей та документів, зокрема, до медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_8 №7180 ЦРЛ Києво-Святошинського району, не свідчить про порушення кримінального процесуального закону, оскільки фіксування у протоколі ходу та результатів такої процесуальної дії не вимагається КПК України.

Також не можуть вважатися істотним порушенням вимог КПК України і внесення експертом виправлень у висновок в частині дати закінчення дослідження шляхом надання відповідної довідки, оскільки вказана обставина не впливає на вирішення питань, поставлених перед експертом.

Залишення судом першої інстанції без задоволення клопотань захисту про допит експерта та призначення повторної, додаткової експертизи не свідчить про неповноту судового розгляду, яка б вплинула на з`ясування обставин, що мають суттєве значення для ухвалення судового рішення.

На відеозапису з камер спостереження вбачається момент входу до будинку потерпілого та обвинуваченого, а також через деякий час момент виходу з нього потерпілого з пакетом в руках, а обвинуваченого з рушником в руках. Даним відеозаписом підтверджується правильність висновку судово-медичного експерта про можливість вчинення потерпілим активних дій після отримання поранень.

Таким чином, винуватість ОСОБА_10 в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку стверджується доказами, що містяться у показаннях потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , витягу з ЄРДР, рапортах працівників міліції, довідці №3383 ЦРЛ Києво-Святошинського району Київської області, заяві потерпілого про вчинення злочину, висновку експертизи №336/Д від 04-25.12.2015 та записах з камер відеоспостереження.

Сукупності зазначених доказів по справі суд надав належну правову оцінку і дійшов вірного висновку про наявність у діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Підстави для визнання даних доказів такими, що отримані без дотримання норм КПК України або внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, на думку колегії суддів, відсутні.

Також відсутні дані про отримання таких доказів не уповноваженою особою.

Проте, доводи апеляційної скарги про неправомірність висновку суду про допустимість доказів сторони обвинувачення, які містяться у протоколі огляду місця помешкання ОСОБА_10 по АДРЕСА_4 та випливають з нього, є слушними.

Відповідно до протоколу процесуальної дії (т.2 а.24-35), огляд помешкання ОСОБА_10 був розпочатий 16.06.2015 , під час огляду були вилучені чоловічі мокасини зі слідами на підошвах речовини бурого кольору та три змиви речовини бурого кольору з пральної машини.

Висновком судово-медичного експерта №292 (т.2 а.76-77) встановлено, що на туфлях та змивах зі пральної машини, вилучених під час огляду 16.06.2015 місця проживання ОСОБА_10 , виявлена кров, яка могла виникнути від потерпілого ОСОБА_8 .

За змістом ч.3 ст.214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не допускається, за виключенням проведення огляду місця події у невідкладних випадках.

Відповідно витягу (т.2 а.1) відомості про злочин внесені до ЄРДР 17.06.2015, тобто, після проведення огляду місця проживання ОСОБА_10 .

За ч.2 ст.237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Частиною першою ст.233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

З матеріалів провадження випливає, що проникнення до помешкання ОСОБА_10 мало місце не на підставі ухвали слідчого судді , а дозвіл на огляд місця тимчасового проживання наданий обвинуваченим 17.06.2015 вже після початку проведення процесуальної дії.

За змістом ч.3 ст.233 КПК України невідкладність випадку пов`язується з із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Даних про те, що проникнення до помешкання ОСОБА_10 слідчим було здійснено у зв`язку з необхідністю рятувати життя людей та майно, або переслідувати особу, яка підозрюється у вчиненні злочину, стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження не надано.

Зазначене свідчить про те, що проникнення слідчого до житла ОСОБА_10 здійснено не на підставах, передбачених КПК України, у зв`язку з чим докази, отримані під час проведення огляду його помешкання, вилучення під час огляду речей та змивів речовини бурого кольору з пральної машинки, проведення експертизи вилученого , з огляду на вимоги ч.1 ст.86 КПК України, є недопустимими і такими, що підлягають виключенню із сукупності доказів винуватості ОСОБА_10 .

Крім того, 29.08.2015 року та 02.09.2015 року слідчим відповідно з участю ОСОБА_10 та ОСОБА_8 були проведені слідчі експерименти у кв. АДРЕСА_3 , тобто, за місцем події, та складені відповідні протоколи.

За результатами проведених слідчих дій судово-медичним експертом наданий висновок №248-Д від 11.09-14.09.2015 року.

Проте, матеріали справи не містять ні ухвали слідчого судді про надання дозволу на проникнення до житла, ні даних про добровільну згоду на таке проникнення від особи, яка цим житлом володіє.

Оскільки проникнення слідчого до кв. АДРЕСА_3 здійснено без дотримання вимог ч.1 ст.233 КПК України, тобто, не на підставах, передбачених КПК України, то докази, отримані під час проведення слідчих експериментів та які містяться у висновку судово-медичного експерта №248-Д слід визнати також недопустимими та виключити із сукупності доказів винуватості ОСОБА_10 .

Доводи обвинуваченого про те, що він наніс потерпілому лише одне ножове поранення в область живота спростовується показаннями потерпілого, які узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , даними медичної документації про виявлення у потерпілого у той же день трьох поранень, що призвело до хірургічного втручання, та не підтверджується будь-яким іншим допустимими доказом по справі.

Фактичні дані, викладені у звіті від 23.07.2018 року щодо опитування ОСОБА_10 із застосуванням поліграфа, долученого до матеріалів кримінального провадження при апеляційному розгляді за клопотанням сторони захисту, не можуть бути визнані допустимими доказами, так як вони не отримані в порядку, визначеному КПК України.

Також у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які допустимі докази перебування ОСОБА_10 під час конфлікту з потерпілим у стані необхідної оборони. У той же час показання потерпілого про порядок нанесення трьох ножових поранень узгоджуються з локалізацією отриманих тілесних ушкоджень, які розміщені в області живота та спини. Кількість поранень, нанесених потерпілому, а їх місцерозташування (два в області спини) підтверджують версію потерпілого про розвиток подій , за якою обвинувачений,тримаючи у руці ніж, умисно наніс йому удар в область живота, а після того, як він намагався втекти з кухні, ще два удари ножем у задню частину тулубу. Такий механізм заподіяння тілесних ушкоджень спростовує твердження апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про перебування ОСОБА_10 у стані необхідної оборони.

Таким чином, не зважаючи на визнання деяких доказів, зазначених у вироку, недопустимими, перегляд вироку у межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого та захисника правильності висновку суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не спростував.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про порушення органом досудового розслідування вимог ч.9 ст.290 КПК України є необґрунтованими.

За вказаною правовою нормою сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

З протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування (т.2 а.171-172) вбачається, що підозрюваний ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 отримали доступ до матеріалів , ознайомилися з ними та заявили свою незгоду з кваліфікацією дій.

Факт невиконання підозрюваним та захисником свого обов`язку підтвердити прокурору надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів не може слугувати підставою для висновку про не відкриття їм матеріалів з наслідками, передбаченими ч.12 ст.290 КПК України, а також про порушення слідчим чи прокурором вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України більш суворого покарання ніж визначене судом першої інстанції, оскільки вид та розмір покарання обвинуваченому призначено з дотриманням вимог ст.50,65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

У той же час доводи апеляційної скарги потерпілого та прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі винного внаслідок м`якості у зв`язку з неправильним застосуванням інституту звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є слушними.

Обґрунтовуючи застосування ст.75 КК України, суд першої інстанції врахував особу ОСОБА_10 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за час судового провадження працевлаштувався, його намір відшкодувати 80000 грн. у рахунок відшкодування заподіяної моральної та матеріальної шкоди, а також те, що конфлікт був спровокований потерпілим на фоні спільного розпивання спиртних напоїв.

Проте, висновки суду про можливість застосування вимог ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням є помилковими.

Так, поза належною увагою суду залишилися ті обставини, що заподіяна шкода обвинуваченим потерпілому не відшкодована, обвинувачений вчинив тяжкий злочин за наявності обтяжуючої покарання обставини та із застосуванням колюче-ріжучих властивостей ножа, у скоєному щиро не розкаявся, а також позиція потерпілого, який просив суд призначити винному покарання без звільнення від його відбування з випробуванням.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_10 призначене покарання слід відбувати реально і лише в такому разі буде досягнута мета покарання, визначена у ст.50 КК України.

Також, на думку колегії суддів, заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому були заподіяні значні моральні страждання, тому грошовий еквівалент заподіяної моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. визначений судом з дотриманням принципів справедливості, виваженості та розумності та на підставі доказів погіршення стану здоров`я, які були предметом безпосереднього дослідження суду.

За таких обставин вирок суду підлягає зміні в його мотивувальній частині шляхом виключення посилання на певні докази, а також скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.404,405,407,408,420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, а також прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілого задовольнити.

Виключити з мотивувальної частини вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 посилання на докази його винуватості, що містяться у протоколі огляду його помешканнята вилучення під час огляду речей та змивів речовини бурого кольору з пральної машинки, висновку судово-медичного експерта №292, протоколах слідчих експериментів з участю підозрюваного та потерпілого від 29.08.2015 року та 02.09.2015 року, висновку судово-медичного експерта №248-Д.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк покарання обчислювати з часу затримання засудженого на виконання цього вироку.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Суддя Суддя Суддя