Дата документу 14.07.2020 Справа № 333/1298/20
(судді доповідача, головуючого у справі ОСОБА_1 )
14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду, переглядаючи ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року про повернення обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 як такий, що не відповідає вимогам КПК України, для його належного складання згідно вимог КПК України протягом розумного строку і усунення вказаних в ухвалі виявлених судом недоліків за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, скасувала судове рішення та призначила новий розгляд провадження в суді першої інстанції.
Вважаю, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Стаття 8 КПК України встановлює принцип верховенства права, згідно якого кримінальне провадження здійснюється з додержанням цього принципу, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта, якщо останній не відповідає вимогам КПК України.
Вважаю, що вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.
Підстави для повернення обвинувального акта відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, прокурору, і мотиви його повернення, викладені в ухвалі в повному обсязі.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Пунктом 5 частини 2 статті 291 КПК України визначено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність і формулювання обвинувачення.
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна і об`єктивна сторона) і викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.
Зміст фактичних обставин кримінального правопорушення, відповідно до вимог ст. 91 КПК України, визначається тими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і є необхідними і достатніми для його вирішення по суті.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Суд першої інстанції, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, дійшов правильного висновку, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, опису обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.
Так, диспозиція ст. 126-1 КК України передбачає злочин, який полягає у вчиненні домашнього насильства, тобто умисному систематичному вчиненні фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 07.12.2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Обов`язковою умовою визнання судом злочину, незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта, пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин.
Проте, орган досудового розслідування не в повній мірі конкретизував дії обвинуваченого ОСОБА_2 щодо формулювання суті інкримінованого останньому злочину за ст. 126-1 КК України та правової норми ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме, в чому виразилось систематичність вчинення фізичного та психологічного домашнього насильства, погіршення якості життя та психологічні страждання потерпілої. Тобто, обвинувальний акт не містить конкретних дій обвинуваченого ОСОБА_2 щодо здійснення домашнього насильства, як це передбачає ст. 126-1 КК України. Також в обвинувальному акті не визначена й кількість актів домашнього насильства, які вказують на систематичність, із зазначенням дати та часу вчинення кожної з них.
Таким чином, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в обвинувальному акті не відображено та відсутнє повне формулювання конкретного обвинувачення ОСОБА_2 , не зазначено обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу інкримінованого злочину за ст. 126-1 КК України, що фактично позбавляє обвинуваченого конституційного права на захист від конкретного обвинувачення і перешкоджає обвинуваченому у реалізації передбаченого ч. 3 ст. 42 КПК України права знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення та за яких обставин його обвинувачують, та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, й вірно зазначено судом першої інстанції про те, що при визначенні формулювання обвинувачення вказано на спричинення потерпілій фізичних страждань, проте в обвинувальному акті не зазначено жодних наслідків, що проявилися у фізичних стражданнях.
Згідно з положеннями п. "а" ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
В рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції.
В рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» Суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Висновки суду першої інстанції щодо невідповідності обвинувального акта вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України та необхідність у зв`язку з цим повернення його прокурору, через неконкретність обвинувачення, ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не викликають сумнівів.
Враховуючи викладене, вважаю, що ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року про повернення обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає вимогам КПК України, для його належного складання згідно вимог КПК України протягом розумного строку і усунення вказаних в ухвалі виявлених судом недоліків підлягала залишенню без змін, оскільки встановлена районним судом невідповідність обвинувального акта вимогам закону позбавляє суд розглянути кримінальне провадження по суті та прийняти законне і обґрунтоване рішення у відповідності до закону.
Суддя доповідач,
головуючий у справі ОСОБА_1