Справа № 675/1519/20
Провадження № 1-кс/675/329/2020
У Х В А Л А
"10" вересня 2020 р. м. Ізяслав

Слідчий суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,-

В С Т А Н О В И В:
До слідчого судді Ізяславського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , надійшла письмова скарга ОСОБА_4 (по тексту - ОСОБА_4 , скаржник) на постанову слідчого від 24.05.2020 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

У своїй скарзі ОСОБА_4 вказує, що зазначена постанова слідчого є незаконною, оскільки суперечить нормам кримінально-процесуального законодавства та фактичним обставинам.

З покликанням на приписи ч.ч. 2, 5 ст. 9, п. 2 ч. ст. 284 та ч. 1 ст. 91 КПК України зазначає, що на досудовому слідстві не було взято до уваги ті обставини, на які він покликався як на підставу відповідальності осіб, причетних у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Як зазначає скаржник, попри ухвалу слідчого судді від 25.06.2019 року про скасування постанови слідчого СВ Ізяславського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 від 02.04.2019 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року, слідчим в подальшому жодних дій на активізацію досудового розслідування не вчинялося. На переконання скаржника, хоча слідчим суддею і було роз`яснено, які необхідно вчинити дії для повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин по справі та прийняття остаточного рішення, передбаченого приписами КПК України, слідчим прийнято повторно повністю тотожну постанову про закриття кримінального провадження, яка була вже скасована.

Також обгрунтовує свою скаргу і тим, що постанова слідчого від 24.05.2020 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України сформована таким чином, що виникають численні сумніви в об`єктивності та неупередженості проведеного досудового розслідування. Як вважає ОСОБА_4 твердження слідчого в постанові висловлені лише на основі показів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що є неприпустимо з огляду на покази потерпілих, висновків судово-медичних експертиз та безпосереднього відеозапису скоєного правопорушення.

Крім цього, скаржник звертає увагу, що слідчим на основі показів тільки однієї особи був зроблений негативний висновок про причини та ініціаторів конфлікту, що у свою чергу не є об`єктивно та незалежно проведеним досудовим розслідуванням.

При цьому акцентує увагу, що всі висновки, до яких прийшов слідчий у своїй постанові від 24.05.2020 року суперечать один одному та спростовуються усіма доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, внаслідок чого було невірно застосовано норму закону, яка слугує підставою для закриття кримінального провадження.

У судовому засіданні 14.08.2020 року скаржник наполягав на задоволенні скарги з підстав, які у ній викладені.

У судове засідання 10.09.2020 року скаржник не з`явився, однак подав письмове клопотання про продовження судового розгляду без його участі з покликанням на підтримання вимог, про які зазначив у поданій слідчому судді скарзі.

Слідчий у судовому засіданні 10.09.2020 року, не оспорюючи, що постанова від 24.05.2020 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України повністю відповідає змісту постанови від 02.04.2019 року, яка була скасована слідчим суддею, вказав на безпідставність скарги та правомірність постанови по даному кримінальному провадженню.

Як вказав слідчий, хоча по своїй суті те, що зазначав слідчий суддя в ухвалі від 25.06.2019 року і не було в повній мірі вчинено, однак, на його думку, усі необхідні дії для повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин по справі вже вчинені, що дозволило йому прийняти по кримінальному провадженню остаточне рішення передбачене чинними нормами КПК України.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали скарги та надані матеріали кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, оскільки слідчий діяв не в повній мірі у межах норм кримінально процесуального законодавства.

Постановляючи рішення по суті скарги враховано наступне.

Так, як визначено п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні, зокрема, можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Як вбачається з матеріалів скарги та матеріалів кримінального провадження 02.04.2019 року слідчим прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Разом з цим, ухвалою слідчого судді Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25.06.2019 року було скасовано постанову слідчого СВ Ізяславського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 від 02.04.2019 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року.
У своїй ухвалі слідчий суддя чітко вказав, що слідчому необхідно вчинити необхідні дії для повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин по справі, та прийняти по кримінальному провадженню остаточне рішення передбачене чинними нормами КПК України. Також було акцентовано увагу, що в оскаржуваній постанові відсутнє обґрунтоване посилання на докази, якими б підтверджувався суспільно небезпечний характер дій потерпілих по відношенню до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що не дає можливості прийти до висновку про перебування останніх в стані необхідної оборони. Тобто постанова слідчого була такою, що не відповідає вимогам ст. 9 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року після скасування слідчим суддею постанови слідчого від 02.04.2019 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року проведено лише формальний повторний допит в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які як свідчать протоколи допитів свідків від 22.05.2020 року нових даних не повідомили, коротко кожен вказавши, що підтверджують раніше надані покази.
Слідчий суддя констатує, що слідчим СВ Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_3 24.05.2020 року повторно прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Така постанова слідчого повністю відповідає змісту вже скасованої слідчим суддею його постанови в рамках даного кримінального провадження, що власне і не заперечувалося слідчим в судовому засіданні.
При цьому, слід акцентувати увагу, що слідчий у резолютивній частині оскаржуваної постанови дублюючи повністю зміст попередньо скасованої постанови про закриття кримінального провадження №0000100 вже не зазначив у зв`язку із відсутністю в діях яких конкретно осіб закрито таке кримінальне провадження.
Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно положень ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законного та неупередженого рішення.
Закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим доказів, які стосується цього провадження у сукупності.
Відповідно до ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути проаналізовано всі зібрані під час досудового розслідування докази в їх сукупності та взаємозв`язку та викладено обставини, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Слідчий суддя зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови. В разі, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, то слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить ця постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважає, що вчинено кримінальне правопорушення та доводи слідчого на їх спростування.
Слідчим вказані вимоги закону не виконані, що підтверджується наступним.
З оскаржуваної постанови, на що ще вказував слідчий суддя в ухвалі від 25.06.2019 року, встановлено, що підставою закриття кримінального провадження є наявність суперечностей в показах ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , спровокування ними конфлікту, що відбувся в піцерії «СВ піца», відсутність умислу у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, при цьому, на думку слідчого, останні діяли в умовах необхідної оборони.
До даних висновків слідчий прийшов на підставі аналізу показів всіх учасників конфлікту, відеозапису з приміщення піцерії та біля входу до нього.
Разом з цим, з показань потерпілих, а також ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що конфлікт почався саме зі сторони ОСОБА_8 , який також перший наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_10 , коли вони ще знаходились в приміщенні піцерії. Однак, при цьому, слідчий приходить до висновку про ініціювання конфлікту саме ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , виходячи з показів лише ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не спростовуючи жодним доказом покази потерпілих, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які також підтверджуються протоколом огляду речового доказу від 23.08.2017 року.
З цього ж протоколу від 23.08.2017 року, відповідно до якого слідчим досліджено відеозаписи з камер спостереження з приміщення піцерії та поруч з ним, вбачається, що при виході із вказаного приміщення ОСОБА_4 наносить удар правою рукою у верхню ліву частину тулуба ОСОБА_8 , від чого той прихиляється, і в цей момент удари ОСОБА_4 починає наносити ОСОБА_9 , хоча будь-яких реальних дій, які б загрожували життю та здоров`ю останнього, ОСОБА_4 не вчиняв. Крім того, проведений аналіз слідчим у вказаному протоколі від 23.08.2017 року відеозаписів щодо ходу бійки, а також описаний в ньому характер і кількість нанесених ударів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , спростовує висновки оскаржуваної постанови, що дії останніх були спрямовані на захист від нанесення ударів ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
У пунктах 2, 10 Постанови №1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», Пленум Верховного Суду України вказав, що слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Оскільки відповідно до ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), не утворюють стану необхідної оборони дії, спрямовані на припинення правопорушення та заподіяння шкоди, яке хоча формально й містить ознаки злочину, але через малозначність не становить суспільної небезпеки.
Таким чином, враховуючи викладене, стан необхідної оборони може утворити лише таке посягання, яке досягає ступеня суспільної небезпечності, притаманної саме злочину.
Разом з тим, в оскаржуваній постанові відсутнє обґрунтоване посилання на докази, якими б підтверджувався суспільно небезпечний характер дій потерпілих по відношенню до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що не дає можливості прийти до висновку про перебування останніх в стані необхідної оборони.
На вказані обставини звертав увагу і слідчий суддя, який ухвалою від 25.06.2019 року скасував постанову слідчого СВ Ізяславського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 від 02.04.2019 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року, яка є повністю тотожною оскаржуваній постанові в даній справі, однак вказане слідчий повністю проігнорував.
Як визначає ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
З врахуванням вказаного, слідчий суддя приходить до висновку, що постанова про закриття кримінального провадження №0000100 від 24.05.2019 року є такою, що не відповідає вимогам ст. 9 КПК України, а тому підлягає скасуванню.
При цьому, слідчому необхідно вчинити необхідні дії для повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин по справі, та прийняти по кримінальному провадженню остаточне рішення передбачене чинними нормами КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303-307, 309, 371, 372 КПК України, слідчий суддя,-
П О С Т А Н О В И В:
Скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задовольнити.

Скасувати постанову слідчого СВ Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 24.05.2020 року про закриття кримінального провадження №0000100 від 05.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає

Слідчий суддя ОСОБА_1