УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2020 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування у кримінальному провадженні № 120 191 000 700 003 14 від 28.01.2019 арешту майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту квартири АДРЕСА_1 , у частині користування нею, звернулись потерпілі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На обґрунтування клопотання його ініціатори зазначили, що СУ УНП у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120 191 000 700 003 14 за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 3652, ч. 1 ст. 162 КК України, порушене за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала ОСОБА_4 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.05.2019 на вказану вище квартиру накладений арешт, оскільки остання є об`єктом злочинних дій та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, і є речовим доказом.
Однак, ініціатори клопотання просили скасувати арешт квартири, яке незаконним шляхом вибула з їх власності, щодо заборони користування нею, зазначаючи, що квартира є зареєстрованим та єдиним місцем мешкання потерпілих.

У судове засідання потерпілі не прибули, надавши заяву, у якій просили здійснити розгляд клопотання за їх відсутності, зазначивши, що навдені у ньому вимоги підтримують у повному обсязі.

Слідчий СУ ГУНП у Київській області ОСОБА_5 до суду також не прибув, однак у своїй заяві від 28.07.2020 зазначив, що не заперечує проти задоволення клопотання потерпілих.

Слідчий суддя, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які прямо передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) володіти та розпоряджатися належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження з-поміж іншого віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності суттєвого обмеження власника можливості реалізації ним усієї повноти, тобто усіх складових права власності.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких серед іншого віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом реалізації своїх процесуальних повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.05.2019 (справа № 363/1419/19) у кримінальному провадженні № 120 191 000 700 003 14 накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка шахрайським шляхом вибула з власності ОСОБА_4 .

Як зазначено у вказаному рішенні, слідчий, ініціюючи накладення арешту на вказаний об`єкт нерухомості, посилався на те, що останній є об`єктом протиправних дій, тому підлягає збереженню як речовий доказ з метою недопущення його подальшого відчуження.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 17.10.2008 між ОСОБА_4 та ТОВ «Артем-Банк» укладений договір іпотеки № 138/06 на забезпечення виконання кредитного договору від 11 12 2006 № 138/06.

У подальшому 27.03.2018 між ТОВ (ПАТ) «Артем-Банк» та ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» укладений договір про відступлення права вимоги № 3-UA-EA-2018-01-16-000294-a, відповідно до умов якого ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» набуло право вимоги до ОСОБА_4 у розмірі 7 067,09 доларів США та 2 886, 53 грн.

Представник ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» 04.10.2018 звернувся до державного реєстратора з вимогою зареєструвати право власності на належну ОСОБА_4 квартиру за вказаним товариством на підставі іпотечного застереження.

Після цього ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг», як засновник, передало квартиру АДРЕСА_2 у статутний капітал ТОВ «Агенція нерухомості «Авіньйон», яке 08.12.2018 відчужило цю квартиру ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 про вказані вище дії щодо розпорядження належним їй майном дізналась лише 14.01.2019, коли співробітники ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» без рішення суду увійшли до приміщення квартири та шляхом погроз про застосування насильства до ОСОБА_4 та її сім`ї змусили останніх залишити приміщення квартири.

Київській апеляційний суд, задовольняючи клопотання слідчого СВ Вишгородського ВП ГУНП у Київській області та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 , посилався, що житлове приміщення є предметом кримінального правопорушення та потребує збереження, що стало підставою застосування цього заходу забезпечення шляхом накладення заборони на відчуження, розпорядження та користування цим майном.
Вирішуючи клопотання про скасування арешту у частині права користування ним, слідчий суддя бере до уваги, що згідно зі ст. 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається у випадках, зокрема, якщо слідчий або прокурор не доведуть, що може бути виконане завдання, для виконання якого вказані особи звертаються з відповідним клопотанням.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно з-поміж іншого є доказом злочину.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, об`єкти, набуті кримінально протиправним шляхом.

Слідчий суддя бере до уваги, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні ведеться з-поміж іншого за ст. 190 КК України, за якою вказаний вище об`єкт нерухомості є предметом злочину, та основною метою накладення на такий об`єкт арешту є запобігання злочинного переходу права власності на нього, тобто унеможливлення подальшого розпорядження будь-якою особою юридичною долею такого об`єкта нерухомості.

Відповідно до позиції ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» у випадку встановлення обмежень на користування правом власності справедливість, яка є складовою принципу верховенства права, вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення з питань позбавлення власності.

Отже, ОСОБА_4 , як особа, з власності якої вибуло житлове приміщення, при цьому останнє є єдиним місцем мешкання її сім`ї, має право користуватися майном, тобто експлуатувати його для подальшого проживання.
Наведене вище покладає на слідчого суддю обов`язок забезпечити дотримання прав та свобод особи та вимагає прийняття рішення, яке б усунуло негативні наслідки, відновило права гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у частині користування квартирою для подальшого проживання у ній.

Таким чином, клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати у кримінальному провадженні № 120 191 000 700 003 14 від 28.01.2019 арешт, накладений ухвалою Київського апеляційного суду від 27.05.2019 (справа № 363/1419/19) виключно у частині заборони користування ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та неповнолітнім ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1