ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/69/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала суду
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисникіа ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000235 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядається кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.307, ч.2 ст.345, ч.1 ст.263 КК України, а також ОСОБА_10 за ОСОБА_7 за ч.3 ст.307 КК України, щодо кожного з останніх.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 лютого 2021 р.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з незмінності ризиків, згідно яких було обрано запобіжний захід та тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вищевказану ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року такою, що не відповідає вимогам кримінально процесуального закону.

Посилається на те, що на даний час ризики, передбачені ст.177 КПК України відсутні, а тому забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків можливо і при застосуванні до ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Вказує, що у даному кримінальному провадження вже розпочався судовий процес, а отже докази зібрані, експертизи проведено, що, на думку апелянта, виключає можливість впливу її підзахисного на вказані процесуальні дії.

Звертає увагу на те, що сторона захисту просила зменшити раніше визначений розмір застави, як непомірний, оскільки обвинувачений тривалий час перебував під вартою, що позбавило його можливості працювати та отримувати доходи.

Просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_7 цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 строком на 2 місяці або зменшити обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави як запобіжного заходу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу та застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; міркування прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Висновок, викладений в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не допустив таких порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для його скасування.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що обставини, зазначені при обранні та, продовжені запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 існують і по даний час.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що застосування на даній стадії менш суворого запобіжного заходу не є можливим, так як він не зможе запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України.

За таких обставин, доводи апелянтів про недоведеність ризиків, визначених ст.177 КПК України та відсутність підстав для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 подано у відповідності до приписів ст.331 УПК України і відповідає основним вимогам кримінального процесуально закону, якими регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Оскільки завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинуваченого не є можливим, з метою уникнення обвинуваченим суду та, враховуючи відсутність обставин, які б вказували на можливість скасування запобіжного заходу обвинуваченому або його заміни на більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 09 лютого 2021 р.

На думку колегії суддів, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повністю узгоджується з вимогами ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч.4 ст.182 КК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Твердження апелянта про те, що обраний судом розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 08.07.2020 року не відповідає його майновому стану і є завідомо непомірним для останнього, є необгрунтованим, оскільки він обраний судом у межах встановлених відповідно до положень ч.5 ст.182 КПК України.

Підстав для зменшення розміру застави, визначеної судом першої інстанції при обранні запобіжного заходу, про що ставить питання апелянт, колегія суддів не вбачає, оскільки матеріали кримінального провадження підтверджують наявність обставин, які дають підстави вважати, що саме обраний судом розмір застави зможе достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду, по справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав до її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.