Номер провадження: 11-сс/813/1467/20
Номер справи місцевого суду: 519/654/20 1-кс/504/770/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.08.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000160 від 18.07.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч.4 КК України,-
встановив:
Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено начальника СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно вилучене в ході проведення огляду місця події, а саме на: автомобіль марки «Део Ланос» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , у кримінальному провадженні №0000160, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.
Мотивуючи необхідність задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя зазначив, що зазначений автомобіль відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України та міг зберегти на собі сліди вчинення злочину та є правовою підставою накладення арешту на майно. Окрім того, автомобіль марки «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.
В свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що у свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Зазначає, що слідчий суддя не врахував, що автомобіль не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не містить на собі його сліди або інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Стороною обвинувачення не доведено відношення автомобіля до кримінального правопорушення. Апелянт, як власник автомобіля не є підозрюваним, обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями іншої особи.
Власник майна ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу без його участі, доводи апеляційної скарги підтримав, та просив її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, не було зазначено належно обґрунтованої підстави для накладення арешту на автомобіль «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 , який не належить підозрюваному, оскільки право власності на нього зареєстровано на ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Крім того, під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не містить вимоги щодо способу виконання арешту майна.

Апеляційний суд вважає, що слідчим в клопотанні та прокурором в судовому засіданні не розкрито, яке відношення, вилучений ході огляду місця події, має саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речового доказу не є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки належних та переконливих обставин, які свідчили би про те, що майно, про арешт якого порушується питання у клопотанні, є предметом, знаряддям злочину, містять на собі його сліди або здобуте злочинним шляхом, клопотання та долучені матеріали не містять.
Інших обставин, які свідчили б про відповідність майна критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, у клопотанні слідчого не вказано та прокурором в судовому засіданні апеляційному суду не надано. За таких обставин законних підстав для накладення арешту на майно апеляційний суд не вбачає.
На думку апеляційного суду, такий підхід органу досудового розслідування до процесу доказування у кримінальному провадженні не повинен компенсуватись за рахунок обтяження законних прав та інтересів власника майна, а також істотного обмеження закріпленої в Конституції України непорушності права власності.
Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, внаслідок чого він дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Відповідно до наданих матеріалів кримінального провадження, а також з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні апеляційного суду, позиції прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави чи розумні підозри вважати, що арештоване майно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що арешт на майно накладено необґрунтовано.
Не вдаючись в обговорення інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею допущені такі істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України та висновки слідчого судді, викладені в оскарженій ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що, згідно з положеннями п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 409; п. 1 ч. 1 ст. 411; ч. 1 ст. 412 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її задовольнити, оскаржену ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.
Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 409, 411, 412, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.08.2020 року про арешт автомобіля «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 у кримінальному провадженні №0000160 від 18.07.2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4