Справа №463/9878/20
Провадження №1-кс/463/5412/20
У Х В А Л А

22 жовтня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

скаржника - ОСОБА_3

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про відмову в визнанні потерпілим,

в с т а н о в и в :

скаржник звернулась до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01 жовтня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000069 від 24 січня 2020 року.

Скаргу мотивує тим, що в основу постанови слідчий поклав покази ОСОБА_5 відповідно до яких останній діяв виключно в рамках правового поля. Однак дії слідчого по вилученню під час обшуку грошей, документів ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 15.01.2020 р. були визнані незаконними, що дає підстави стверджувати про перевищення слідчим своїх службових повноважень. У своїй постанові слідчий посилається на ст. 91 КПК України, відповідно до якої у кримінальному провадженні підлягає доказуванню вид і розмір шкоди. Однак вказана стаття стосується збирання доказів вини конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а не підстав визнання особи потерпілою. Так, відповідно до вимог ст. 55 КПК України, в скаржника під час обшуку були викрадені належні їй золоті вироби, чим було заподіяну матеріальну шкоду, що підтверджується її показами і показами її сина ОСОБА_7 . Хто їх викрав чи сам слідчий, чи хтось з інших учасників обшуку, але факт викрадення майна слідчий не спростував. В результаті незаконного вилучення під час обшуку грошових коштів їй було завдано моральну шкоду, що підтверджується висновком судової психологічної експертизи. Посилання слідчого, що експерт не встановив грошового еквіваленту розміру моральної шкоди і відсутність в заяві достатніх її обґрунтувань і визнання потерпілим відповідно до вимог ст. 55 КПК України є правом, а не обов`язком слідчого є плодом його фантазії, щоб прикрити своє незаконне рішення. Моральна шкода відноситься до категорії немайнової шкоди і жодним процесуальним документом не передбачено, що для визнання особи потерпілим необхідно встановити її грошовий розмір. У своїй заяві про визнання потерпілою скаржник чітко зазначила, що незаконні дії слідчого під час проведення обшуку і після викликали в неї нервовий стрес і привели до перенесення моральних страждань, що підтверджується висновком судової психологічної експертизи. Більш детальні пояснення з приводу перенесених нею моральних страждань зафіксовані слідчим в протоколі допиту в якості свідка. Питання грошового розміру моральної шкоди і її відшкодування відноситься до сфери цивільно-правових, а не кримінальних відносин. Слідчий може відмовити у визнанні потерпілим лише на підставі п.5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних і достатніх підстав, що заява про визнання потерпілим подана особою, якій не завдано шкоди, а таких підстав слідчий у своїй постанові не навів і вони відсутні. Просить скасувати постанову та зобов`язати визнати її потерпілою.

В судовому засіданні скаржник скаргу підтримала в повному обсязі, дала аналогічні пояснення.

Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду заяви повідомлений належним чином, заперечення на скаргу не подав. Оскільки його неявка до суду не перешкоджає розгляду скарги, вважаю за можливе здійснити розгляд такої на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

З матеріалів скарги вбачається, що постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01 жовтня 2020 року відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000069 від 24 січня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.
У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Частина 5 ст. 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною нормою мають бути належним чином мотивовані.
Таким чином, виносячи оскаржувану постанову слідчий, прокурор повинен був надати аналіз та вказати мотиви прийняття оскаржуваної постанови виходячи з дослідження всіх наявних в матеріалах кримінального провадження даних щодо можливого спричинення заявнику не лише фізичної, матеріальної та моральної шкоди.
Як вбачається із оскаржуваного рішення слідчого слідчий прийшов до висновку, що ні в заяві про вчинення кримінального правопорушення, ні у заяві про визнання потерпілим ОСОБА_3 не вказано обставини і не наведено достатніх доказів якої саме і в чому проявляється моральна, фізична або майнова шкода, заподіяна ОСОБА_3 , також вилучені кошти, які вказує ОСОБА_3 було повернуто, та за результатами експертизи не можливо вирахувати моральну шкоду, а тому підстав для задоволення клопотання немає.

Разом з тим, слідчий суддя вважає, що така постанова прийнята без врахування того, що кримінальне провадження розслідується, в тому числі, за ч.3 ст.185 КК України (крадіжка), яке характеризується завданням шкоди потерпілій особі, а тому, встановлення причинового зв`язку між діями і наслідками у виді завдання шкоди, можливе лише за участі потерпілого.

Слідчий суддя також вважає, що така постанова прийнята без врахування та перевірки доводів скаржника щодо погіршення стану здоров`яОСОБА_3 , та наданих копій медичних документів.

Слідчий посилається на висновок експертизи №393 від 02.09.2020 року, в ході якої встановлено, що ситуація, яка пов`язана з проведенням обшуку 11.01.2020 року у ОСОБА_3 є психологічною стресовою, що може свідчити про заподіяння маральної шкоди, незважаючи на те, що відсутні критерії для обрахування моральної шкоди у грошовому еквіваленті. Разом з тим, відсутність критеріїв для визначення моральної шкоди не свідчить про те, що така не заподіяна, оскільки перша частина висновку експерта підтверджує це.
А тому слідчий суддя погоджується з доводами скаржника, що відмова в визнанні потерпілим слідчим належним чином не мотивована, ним не взято до уваги рішення слідчих суддів по справах, в ході розгляду яких встановлювались обставини проведення обшуку, вилучення майна та законності таких дій, тому за наявності таких обставин кримінального провадження слідчим належної оцінки доводам заявника не надано.
Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до переконання, що постанову слідчого слід скасувати.
Разом з тим, відповідно до ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Тому враховуючи положення ч.2 ст.307 КПК України, а також виходячи з того, що у своїй процесуальній діяльності згідно положень ч.5 ст.40 КПК України слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, та щоположення кримінального процесуального законодавства не передбачають прийняття процесуального рішення про визнання потерпілим, приходжу до переконання, що вимоги скаржника в частині зобов`язання слідчого винести постанову про визнання скаржника потерпілим виходять за межі повноважень слідчого судді, а тому до задоволення не підлягають.
Керуючись вимогами статтей 7, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити частково.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01 жовтня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000069 від 24 січня 2020 року.

В решті в задоволенні скарги відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1