Ухвала
іменем України
04 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 369/4121/19

провадження № 51-2912 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року (з урахуванням виправлення описки в цьому рішенні)щодо нього та заяву про поновлення строку на касаційне оскарження,
встановив:
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Відповідно до статті 75 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.
Постановлено цивільний позов прокурора, в інтересах держави в особі: КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» до ОСОБА_4 про відшкодування, завданої кримінальним правопорушенням, майнової шкоди залишити без розгляду.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 20 серпня о 20:00 20 серпня 2018 року близько 20:00, керуючи автомобілем марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вулиці Центральна в селі Святопетрівське Києво-Святошинського району Київської області зі сторони автодороги «Боярка-Вишневе» в напрямку автодороги «Київ-Бишів» та на перехресті вулиць Центральна - Господарська в селі Святопетрівське Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4 проявивши неуважність, не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, не дав дорогу мопеду марки «Fada FD 50 QT-11», б/н, рама № НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого зіткнувся з останнім. ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
В даній дорожній обстановці, водій ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п.: 1.5, 2.3 «б», 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху що стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 скасовано в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті зазначений вирок залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями в частині призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та неодноразово вибачився перед потерпілим намагався відшкодувати частину завданої потерпілому шкоди.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому покарання із застосуванням статті 69 КК є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому мінімальне покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, урахував характер і ступінь тяжкості злочину, який відноситься до категорії тяжких, думку потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання, дані про особу засудженого, працюючого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності. Місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, про можливість звільнення особи від призначеного основного покарання з іспитовим строком, що не оспорюється в касаційному порядку.
Перевіряючи вказаний вирок суду, суд за апеляційною скаргою винного перевірив можливість застосування статті 69 КК при призначення додаткового покарання, при цьому зважив на враховані судом першої інстанції обставини, які впливають на визначення додаткового покарання та дійшов висновку, що ОСОБА_4 працює ревізором, при цьому в матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що відсутність автомобіля буде ускладнювати йому можливість отримувати прибуток та впливати на виплату шкоди потерпілому та утримання дітей з урахуванням позбавлення його права керувати транспортним засобом.

При цьому апеляційний суд не вбачав підстав для пом`якшення засудженому покарання та погодився з висновком суду першої інстанції в частині призначення йому покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК та мінімального строку додаткового покарання у відповідності до положень частини 1 статті 55 КК.

Наведені обставини, які слугували підставою для призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років та позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, у колегії суддів також не викликають сумнівів, оскільки при співставленні наведених засудженим у касаційній скарзі обставин з конкретними обставинами вчинення злочину вбачається, що ці обставини обґрунтовано не давали судам першої та апеляційної інстанцій підстав вважати їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину для призначення йому більш м`якого покарання.
До того ж, врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу засуджений.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що додаткове покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що строк на подачу касаційної скарги слід поновити, однак з касаційної скарги засудженого та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3