Номер провадження: 11-кп/813/236/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2019 р. відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Йосипівці Савранського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, утримує дві неповнолітні дитини, офіційно не працевлаштованого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , ромське поселення,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що його тричі було притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення, відповідно, 12 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 01 березня 2019 року домашнього насильства відносно своєї дружини (в даний час колишньої) ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12 травня 2019 року ОСОБА_8 , перебуваючи близько 07 години 30 хвилин в парковій зоні біля буд. АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин спровокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, вчинив відносно ОСОБА_10 фізичне насильство у вигляді одного удару правою рукою в область голови та психологічне насильство у вигляді словесних образ та приниження її гідності.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив та зазначив, що вважає вирок незаконним та необґрунтованим в зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого у скоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зокрема, стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вину ОСОБА_8 , а прийнято до уваги лише показання потерпілої, яка є упередженою особою, тому висвітлила події у вигідному для неї світлі.

Крім того, ОСОБА_10 надала невірні покази щодо часу скоєння події, що відбулась 12.05.2019 року, а з заявою про вчинення кримінального правопорушення потерпіла звернулась 02.07.2019 року, тобто майже через два місяці. З тих самих підстав показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є неналежними доказами по справі.

Судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_10 також наносила подряпини та удари ОСОБА_8 та вживала відносно нього нецензурну лексику.

Постанови Суворовського районного суду м. Одеси, які були винесені 01 березня 2019 року не можуть бути прийняти до уваги як систематичні, оскільки стосуються одного й того ж конфлікту між подружжям тривалістю в один тиждень.

Інших доказів вини ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, матеріали кримінального провадження не містять, вина його не доведена, тому вирок підлягає скасуванню, постановленню нового, яким виправдати з підстав недоведеності його вини.

14.02.2020 року до апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , в яких зазначено, що станом на 01 серпня 2019 року, в порушення вимог ст. 290 КПК України постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 04 липня 2019 року не містила підпису заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_13 , тому прокурори ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не мали повноважень прокурора в формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, як передбачено ст. 36 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру. Вказані обставини, на думку захисника ОСОБА_9 , виключають постановлення у справі обвинувального вироку. За результатами розгляду апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2019 р., постановити новий, яким ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, виправдати.

Під час апеляційного розгляду зазначеної скарги захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_8 наполягали на задоволенні своєї апеляційної скарги.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що в матеріалах кримінальної справи є відповідні докази.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Пунктом четвертим ч. 3 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на покази потерпілої ОСОБА_10 , яка зазначила, що в ранковий час 12 травня 2019 року вона перебувала в парку поблизу ринку «Північний», її перестрів обвинувачений, став психологічно тиснути на неї, з`ясовувати, чи не боїться вона тут сама ходити, ображати, принижувати її гідність, з приводу чого між ними знову виник конфлікт, в розвиток якого він наніс їй один удар рукою в обличчя.
Свідок ОСОБА_16 в суді показала, що в другій декаді лютого цього року вона прийшла до орендованого потерпілою житла як її клієнтка, щоб зробити манікюр. Свідок стала очевидцем ініційованого обвинуваченим конфлікту, під час якого той вимагав від потерпілої показати історію дзвінків та повідомлень мобільного телефону останньої, звинувачував її у подружній зраді, погрожував вчинити недобре потерпілій. Внаслідок скандалу потерпіла та діти ридали.
Свідок ОСОБА_17 в суді показала, що потерпіла є її неблизькою родичкою та проживає поруч. Обвинуваченого характеризувала як домашнього деспота, який зганяє свою злобу на дружині та дітях, зловживає алкогольними напоями, шантажує рідних інсценуваннями спроб самогубств, весь час переслідує потерпілу.
В один із днів травня цього року до свідка прибігла потерпіла та повідомила, що щойно в парку її вдарив обвинувачений. На щоці потерпілої свідок розгледіла почервоніння шкіри.
Із заяви про злочин ОСОБА_10 02 липня 2019 року видно, що будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст. 383, 384 КК України, письмово просила територіальний орган поліції притягнути її чоловіка - ОСОБА_8 до відповідальності за систематичне вчинення до неї домашнього насильства.
Як вбачається із постанов суддів Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року в справах №523/3421/19, №523/3422/19, №523/3419/19, в кожній окремо, ОСОБА_8 було притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУАП, за вчинення, відповідно, 12 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 01 березня 2019 року домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_10 .
Всупереч доводів апеляційної скарги, матеріалами справи підтверджено, що потерпіла та вищезазначені свідки дали в суді узгоджувальні показання про неприязний характер стосунків, що мали місце між обвинуваченим та потерпілою, в яких перша особа допускала вчинення фізичного та психологічного насильства до потерпілої.
Також, як вбачається з матеріалів справи, потерпіла, будучи приведеною до присяги та попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань дала викривальні показання щодо часу, місця та механізму застосування щодо неї насильства з боку обвинуваченого 12 травня 2019 року, що відповідає змісту пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення.
З судових рішень в справах про адміністративні правопорушення,наявність яких також не заперечив обвинувачений, вбачається, що з боку обвинуваченого систематично здійснюються дії аналогічної спрямованості.
Враховуючи наведене, не визнання своєї вини обвинуваченим є його формою захисту проти висунутого обвинувачення, що спрямовано виключно на бажанні уникнути відповідальності за вчинене.
На підставі сукупності вищезазначених доказів суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов вірного висновку, що ОСОБА_8 , будучи притягнутим 01 березня 2019 року (тричі) до відповідальності, передбаченої ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення, відповідно, 12 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 01 березня 2019 року домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_10 , перебуваючи близько 07 години 30 хвилин 12 травня 2019 року в парковій зоні біля буд. АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин спровокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, вчинив відносно ОСОБА_10 фізичне насильство у вигляді одного удару правою рукою в область голови та психологічне насильство у вигляді словесних образ та приниження її гідності.
Зазначені дії судом вірно кваліфіковано за ст. 126-1 КК України, як умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних та психологічних страждань потерпілої особи.
Загальні засади призначення покарання визначають критерії, яких повинен дотримуватись суд при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною першою статті 65 КК України встановлено, що суд, призначаючи покарання, зобов`язаний насамперед виходити з санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Зазначена норма кримінального закону є імперативною і тому суд не має права ігнорувати її при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують призначене ОСОБА_8 покарання, а також відомості про перше притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, офіційну не працевлаштованість, факт перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей, негативну характеристику за місцем проживання, а також не пред`явлення до нього будь-яких вимог майнового характеру від потерпілої та дійшов висновку про середні рівні ризиків повторного вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства.

Крім того, судом першої інстанції було враховано позиції прокурора та потерпілої стосовно виду та розміру запропонованого покарання.

Доводи апеляційної скарги, що постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 04 липня 2019 року не містила підпису заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_13 , тому прокурори ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не мали повноважень прокурора в формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що вказана постанова від 04.07.2019 року підписана заступником керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_13 , а сканована копія постанови про призначення групи прокурорів, яка не має дати та підпису, додана до апеляційної скарги, є неналежним доказом у справі, оскільки апелянтом не додано доказів правомірності її отримання, зокрема, заяви про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження (а.п. 56, 123).

Доводи апеляційної скарги, що постанови Суворовського районного суду м. Одеси, які були винесені 01 березня 2019 року, не можуть бути прийняти до уваги як систематичні, оскільки стосуються одного й того ж конфлікту між подружжям тривалістю в один тиждень апеляційний суд не приймає до уваги як необґрунтовані. Як вбачається із постанов суддів Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року в справах №523/3421/19, №523/3422/19, №523/3419/19, в кожній окремо, ОСОБА_8 було притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУАП, за вчинення, відповідно, 12 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 01 березня 2019 року домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_10 .
Водночас, апеляційна скарга не містить інших обґрунтованих доводів, а твердження, що ОСОБА_10 також наносила подряпини та удари ОСОБА_8 та вживала відносно нього нецензурну лексику, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом.

Твердження апеляційної скарги, що показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не можуть прийматись до уваги, апелянтом не доведені, покази цих осіб не спростовані. Зазначені свідки дали в суді узгоджувальні показання про неприязний характер стосунків, що мали місце між обвинуваченим та потерпілою, підтвердили, що обвинувачений допускав вчинення фізичного та психологічного насильства до потерпілої, тому апеляційний суд вважає їх належними доказами.

Враховуючи вище викладене у своїй сукупності, всупереч доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, особи обвинуваченого, кількості вчинених дій та їх характер, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та вірно призначив обвинуваченому покарання в межах санкції вказаної статті, що є необхідним та достатнім для попередження подальшої можливої неправомірної поведінки останнього.

Призначене ОСОБА_8 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2019 р., яким ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4