Справа № 204/4161/20
Провадження № 1-в/204/813/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 82 КК України та зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 , представника установи ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И В:

01 липня 2020 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що він був засуджений до довічного позбавлення волі 18 лютого 2002 року вироком Полтавського апеляційного суду. На сьогоднішній день ним відбуто 19 років та 3 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. В зв`язку з чим просив замінити його покарання більш м`яким, а саме з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання в повній мірі та просив його задовольнити та замінити покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. Суду пояснив, що він на даний час перебуває в таких же умовах як і перебував пан ОСОБА_7 , його скарги були розглянуті ЄСПЛ, та даний суд визнав порушення його прав. Зазначив, що у засуджених до довічного позбавлення волі не має ніяких можливостей на звільнення з місць позбавлення волі та те, що таким засудженим не можливо довести своє виправлення, в зв`язку з чим даний контингент засуджених не бачить для себе цілей для життя, і рішенням ЄСПЛ були визнані такі дії катуванням засуджених. Він вказує на те, що може суд лише просити проте, щоб звернувшись до рішення ЄСПЛ та дійсно визнати, що такі дії є катуванням, і більше ніяких шляхів до звільнення від відбування покарання не має. Зазначає, що він не знімає з себе провини за вчинення злочинів які він скоїв, він ніколи цього не заперечував та беззаперечно визнавав свою провину. Ніколи не робив нічого для того щоб стати жорсткішим, він завжди сподівався, що він може бути звільненим та зможе приносити суспільству користь. Зможе створити сім`ю, як звичайна людина цієї країни. Тоді коли він вчиняв злочини то він був не при своєму розумі, в зв`язку з чим і накоїв таких подій, а на даний час в нього з`явилась ціль на створення власної сім`ї, а також в нього з`явився сенс життя. Вважає, що повинен бути шлях до можливості звільнення його від подальшого відбування покарання та надання йому можливості на нове життя. Він не звертався до президента з проханням про помилування, оскільки вважає що фактично він ще не досяг відбутих двадцяти років покарання. На сьогоднішній день він відбув лише дев`ятнадцять років. На даний час в суді апеляційної інстанції його справ на розгляді не має. Так він раніше виїжджав до апеляційного суду на розгляд скарги на ухвалу суду, однак та ухвала була за ст. 80 КК України, а також те питання не було по ОСОБА_7 .
Захисник засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, суду пояснила, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або приниження людської гідность засудженого. У зв`язку з тим, що її підзахисний відбув дев`ятнадцять років та три місяці позбавлення волі в ньому відбулися зміни, він став краще, зрозумів наслідки вчиненого ним злочину, розкаявся. Він після задоволення його клопотання судом не буде вчиняти нових злочинів, оскільки він вже знає ціну цим вчинкам. Він перестав бути соціально небезпечним для суспільства. В установі виконання покарань було досягнуто необхідного, а саме виправлення особи ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_3 перестав бути небезпечним для суспільства і заслуговує на зміну його покарання на більш мьяке, про що і було зазначено в рішення ЄСПЛ по відношенню до ОСОБА_7 . В зв`язку з чим просила задовольнити клопотання свого підзахисного.
Представник Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» ОСОБА_6 суду пояснив, що адміністрація установи не підтримує клопотання засудженого ОСОБА_3 , оскільки національним законодавством не врегульоване дане питання, а рішення ЄСПЛ щодо Петухова, було лише рекомендовано нашому законодавству внести зміни до законодавства щодо врегулювання питань щодо засуджених до довічного позбавлення волі, а саме внести зміни до КВК України та КК України. Дане питання знаходиться на обробці в Міністерстві юстиції України. Клопотання засудженого є передчасним, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_3 .
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки законодавством України не врегульовано питання щодо звільнення від відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Рішення ЄСПЛ на яке посилається ОСОБА_3 носило лише рекомендаційний характер для внесення змін в КВК України та КК України.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року ОСОБА_3 був засуджений за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції I960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 04 липня 2002 року вирок Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року залишено без змін. Згідно з розпорядженням про виконання вироку, що вирок набрав законної сили 04 липня 2002 року. Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 02 листопада 2005 року строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_3 обчислювати з 06 березня 2001 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, зараховано ОСОБА_3 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06 березня 2001 року до 04 липня 2002 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст. 80 КК України, про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання, було відмовлено.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи
Кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин, в тому чисті за статтю 93. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кодексу 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.
Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця. У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН «Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти» від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин. Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк. Особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, окрім цього, у разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.
Більш того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Окрім цього, згідно ст.152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Постановою Великої Палати Верховного Суду України від 08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004 за заявою ОСОБА_8 та доповнення до заяви захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року, ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року та постанови Верховного Суду України від 16 травня 2011 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, було залишено судом без задоволення. Зазначено, що порушення, констатоване ЄСПЛ, полягає в тому, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке не можливо скоротити. Натомість ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можливо подолати лише заходами загального характеру, тобто шляхом внесення змін до законодавства.
Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».
Частина 5 ст. 82 КК України у проекті Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».
Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Однак, як вбачається з матеріалів особової справи, засуджений ОСОБА_3 не звертався до Президента України з проханням про розгляд питання про його помилування.
Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи ухвалою Красногвардйського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, яка набрала чинності 06 березня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_3 було зараховано строк попереднього ув`язнення з 06 березня 2001 року по 04 липня 2002 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з чим у ОСОБА_3 вже виникло право на звернення до Президента України з проханням про помилування. Між тим, останній зазначеним правом без поважних причин не скористався.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 6 КВК України, ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 82 КК України та зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1