УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/10645/19

Провадження №: 1-кс/755/363/21

"04" лютого 2021 р.

м. Київ

Дніпровський районного суду м. Києва (далі Суд) у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на бездіяльність прокурора у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2017 за № 0000196, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 Кримінального процесуального Кодексу України, установив :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 , в інтересах Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», звернулася до слідчого судді цього місцевого суду, у порядку ст. 303 КПК України, з цією скаргою у рамках вказаного кримінального провадження, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 Кримінально процесуального Кодексу України, та просить зобов`язати прокурора повернути вилучене під час обшуку майно.

Скарга умотивована тим, що 23.04.2020 під час обшуку у приміщенні Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (КП «Житлоінвесібуд- УКБ»), яке знаходиться за адресою м. Київ, вул, Володимирська, 42 (поверхи 3 та 4) та належить на праві власності територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ряди, й знаходиться на праві господарського відання у користування КП «Житлоінвестбуд-УКБ» було вилучено належне КП «Житлоінвестбуд-УКБ» майно, згідно переліку відображеного у протоколі обшуку від 23.04.2020.

Обшук було проведено на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, у справі № 755/10645/19 (провадження № 1- кс/755/1688/20), однак окрім зазначеного в цьому судовому рішенні було також вилучено ряд особових справ співробітників відомства, що не мають відношення до фабули кримінального провадження внесеного до ЄРДСР за № 0000196 від 09.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Після проведення обшуку, на це майно не накладався арешт у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

З огляду на наведене, заявник, у світлі норм ст.ст. 169, 171, 236 КПК України, просить дану скаргу задовольнити та повернути вилучене під час обшуку майно, адже фактично досудовим слідством в порушення вказаних вимог КПК України, протиправно не повернуто тимчасово вилучене майно.

У додаткових поясненнях від 25.01.2021 ОСОБА_3 указала, що перелік особових справ є наступним, а саме:1) ОСОБА_4 та 2) ОСОБА_5 .

Позиція сторін

У дане судове засідання 04.02.20 ОСОБА_3 не з`явилися, але подала звернення про розгляд скарги у її відсутність, а тому слідча суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 даного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у її відсутність.

Встановлені обставини

СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного 09.10.2017 до ЄРДР за № 0000196, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді цього місцевого суду від 01.04.2020 надано дозвіл на обшук у приміщенні Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» (КП «Житлоінвестбуд - УКБ», код ЄДРПОУ 31958324), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 42, та належить на праві власності територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради, й знаходиться на праві господарського відання у користуванні у КП «Житлоінвестбуд УКБ», з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме документів: журналу (книга) реєстрації договорів, укладених КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з фізичними та юридичними особами; оригіналів договорів укладених КП «Житлоінвестбуд-УКБ», на підставі яких, нерухоме майно житлові та нежитлові приміщення (технічні приміщення та приміщення загального користування), а також майнові права на них, відчужувалось забудовником на користь третіх осіб, в тому числі додатки та додаткові угоди до них; оригіналів документів, що стосуються виконання вказаних договорів укладених КП «Житлоінвестбуд-УКБ», на підставі яких, нерухоме майно житлові та нежитлові приміщення (технічні приміщення та приміщення загального користування), а також майнові права на них, відчужувалось забудовником на користь третіх осіб, в тому числі платіжні доручення, рахунки-фактура, виписки з банківських рахунків, акти приймання-передачі, квитанції, довідки, акти прийому-передачі); оригіналів особових справ та документів на працівників КП «Житлоінвестбуд-УКБ», які готували, візували та підписували вказані документи; оригіналів документів з вільними зразками підписів працівників КП «Житлоінвестбуд-УКБ», які готували, візували та підписували договорів, на підставі яких, майно, що перебувало на обслуговуванні комунального підприємства, в подальшому відчужувалось на користь третіх осіб, а також документи що стосуються їх виконання; оригіналу списку осіб, з якими забудовником укладались договори інвестування, купівлі-продажу майнових прав, купівлі-продажу об`єктів нерухомості в будинку АДРЕСА_1 , який надавався забудовником при передачі вказаного будинку в обслуговування; оригіналу договору від 15.12.2013 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_6 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_2 ; оригіналу договору від 19.04.2013 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_7 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_3 ; оригіналу договору від 20.05.2014 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_8 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_4 ; оригіналу договору від 06.06.2013 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_9 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_5 ; оригіналу договору від 18.03.2014 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_10 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_6 ; оригіналу договору від 17.01.2014 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_11 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_7 ; оригіналу договору від 18.08.2014 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_12 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_8 ; оригіналу договору від 20.02.2014 року між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_13 , згідно якого продавцем передано у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_9 ; оригіналу договору договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №289 від 26.02.2018 між КП «Житлоінвестбуд - УКБ» та ОСОБА_14 ; оригіналу списку осіб, з якими забудовником укладались договори інвестування, купівлі-продажу майнових прав, купівлі продажу об`єктів нерухомості в будинку АДРЕСА_1 , який надавався забудовником при передачі вказаного будинку в обслуговування; договорів про відчуження об`єктів нерухомості (в т.ч. інвестиційні та купівлі-продажу майнових прав) щодо квартир АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_30 , АДРЕСА_31 , а також квартири АДРЕСА_32 , АДРЕСА_33 , АДРЕСА_34 , АДРЕСА_35 , АДРЕСА_36 , АДРЕСА_37 , АДРЕСА_38 , АДРЕСА_39 , АДРЕСА_40 , АДРЕСА_41 , АДРЕСА_42 , АДРЕСА_43 , АДРЕСА_44 , АДРЕСА_45 , АДРЕСА_46 , АДРЕСА_47 , АДРЕСА_48 ; оригіналів інвестиційних договорів, договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості, що укладались між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та фізичними і юридичними особами після введення житлових будинків в експлуатацію; документів, що підтверджують фактичне перерахування коштів фізичними і юридичними особами до КП «Житлоінвестбуд-УКБ» інвестиційних договорів, договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості, що укладались між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та фізичними і юридичними особами після введення житлових будинків в експлуатацію; документів, на підставі яких КП «Житлоінвестбуд-УКБ» визначалась та встановлювалась вартість житлових та нежитлових об`єктів нерухомості, а також майнових прав на них в період з 2012 року по 01.01.2020 року; оригіналів документів з вільними зразками підписів працівників КП «Житлоінвестбуд-УКБ», які готували, візували та підписували договорів, на підставі яких, майно, що перебувало на обслуговуванні комунального підприємства, в подальшому відчужувалось на користь третіх осіб, а також документи що стосуються їх виконання, зокрема, посвідчені заступником директора з правових питань ОСОБА_4 , першим заступником директора ОСОБА_5 , директором ОСОБА_15 , головним бухгалтером ОСОБА_16 ; чорнових записів, які стосуються злочину, бухгалтерські документи, інші предмети та документи, які окремо, або в сукупності будуть підтверджувати чи спростовувати причетність до вчинення кримінального правопорушення.

23.04.2020 прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_17 під час обшуку у приміщенні Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (КП «Житлоінвесібуд-УКБ»), яке знаходиться за адресою м. Київ, вул, Володимирська, 42 (поверхи 3 та 4) та належить на праві власності територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ряди, й знаходиться на праві господарського відання у користування КП «Житлоінвестбуд-УКБ» було вилучено належне КП «Житлоінвестбуд-УКБ» майно, згідно переліку відображеного у протоколі обшуку від 23.04.2020, у т.ч., але не тільки особові справи співробітників 1) ОСОБА_4 та 2) ОСОБА_5 .

Постановою слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_18 від 24.04.20 визнано речовими доказами перелік документів(без розкритя їх найменування та реквізитів), які відображені та були вилучені під час обшуку 23.04.20 на підставі ухвали слідчого судді про обшук за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 42, у приміщенні «Житлоінвестбуд-УКБ» (див. ухвалу від 11.06.20 у провадженні № 1-кс/755/2340/20).

Після проведення обшуку, на це майно не накладався арешт у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Мотиви, з яких виходила слідча суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким вона керувалася

Слідча суддя, вивчивши скаргу, заслухавши доводи особи, яка її подала та прокурора, дослідивши матеріали провадження за скаргою, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

Тож для того, аби урегулювати проблематику питання, яка порушена у даній скарзі у розрізі положень кримінального процесуального законодавство України в частині питання послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, слід проаналізувати самі норми КПК України, які регулюють цю проблему.

Так, відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч. 2 ст. 168 КПК України).

Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно ч. 7 ст. 236 КПК України предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу (ч. 1 ст. 100 КПК України).

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті (ст. 98 КПК України).

Згідно ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Тобто, системний аналіз положень КПК України свідчить, що вилучені при проведенні обшуку речі, документи (майно), мають одних з двох процесуальних статусів: 1) речі та документи, які входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку; 2) речі та документи, які не входять до цього переліку, тобто, - тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України до вирішення питання про його арешт або повернення (ч. 7 ст. 236, ч. 1 ст. 98, ч. 2 ст. 168 КПК України).

Факт віднесення вилученого майна до першого випадку обумовлюється змістом резолютивної частини судового рішення, яким надано дозвіл на той чи інший обшук, який має містити чітке формулювання описку родових ознак того, що має бути відшукане.

Для прикладу, договір поставки між юридичною особою А та юридичною особою Б від 01.01.0001 (у цій ситуації таке майно є майном до якого надано прямий доступ).

Другий випадок має місце коли в конструкції судового рішення при описі майна вживаються формулювання типу надати дозвіл на відшукування документів, які містять в собі відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Коли має місце такий випадок (2), то після проведення обшуку та прийняття процесуального рішення про визнання майна речовим доказом слідчий має, у силу норм ч. 1 ст. 100 КПК України, або накласти на нього арешт, у порядку ст. 170 указаного Кодексу, або повернути володільцю.

При цьому, ці дії слідство має вчинити у строк - протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Іншого, не дано. Так, як ст. 16. Недоторканність права власності КПК України імперативно передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами Глави 16 КПК України і ч. 7 ст.236 КПК України.

Оскільки, в протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна згідно ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до моменту арешту.

У цій ситуації, з резолютивної частини ухвали про обшук не убачається факт надання прямого доступу до документів, які просить просить повернути автор скраги, а тому, у відповідності до ч. 7 ст. 236 КПК України, це майно (наведене автором скарги у додаткових поясненнях) вилучені речі та документи мають статус тимчасово вилученого майна.

Разом з тим за наслідками розгляду даної скарги установлено, що після проведення обшуку, на це майно не накладався арешт у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто як на речовий доказ.

При цьому, слідчий не повернув тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.

Щодо постанови слідчого від 24.04.2020 на яку посилається прокурор, то слід указати, що самого факту її наявності не достатньо, в цій ситуації, так як ч. 1 ст. 100 КПК указує, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу, а такі випадки не установлені, в цій справі.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

А, в ході судового розгляду даної скарги не було встановлено жодного доказу, який б підвереджував законність дій суб`єкта оскарження та випливав зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), а саме така вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16».

За таких обставини, викладені у скарзі доводи в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга з даного питання підлягає задоволенню, оскільки, у даному випадку, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи" враховуючи його перебування у невизначеному стані, адже лише у даний спосіб, на цей час, є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (<…>), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII), шляхом повернення майна, яке було вилучено безпосередньо володільцю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29, 131-132, 167-169, 171, 303-307, 309, 310, 369-372, 376, 395 КПК України слідчий суддя постановив:

скаргу задовольнити.

Зобов`язати прокурора (старшого групи прокурорів за наявності) Київської місцевої прокуратури № 4, який здійснює процесальне керівництво під час досудового розслідування у кримінальному провадженні унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2017 за № 0000196, повернути Комунальному підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» вилучене під час обшуку 23.04.2020 у приміщенні Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (КП «Житлоінвесібуд-УКБ»), яке знаходиться за адресою м. Київ, вул, Володимирська, 42 (поверхи 3 та 4) та належить на праві власності територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ряди, й знаходиться на праві господарського відання у користування КП «Житлоінвестбуд-УКБ» майно, а саме особові справи спіробітників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідча суддя Оксана БІРСА