Номер провадження: 11-кп/813/1981/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2020 року, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, під час судового розгляду продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.10.2020 року,-

установив

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2020 року було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 05.10.2020 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч 1 ст.115 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001474 від 19.03.2017 року.

Рішення суду мотивоване тим, що існують ризики передбачені ст.177 КПК України, а саме того, що перебуваючи на свободі, обвинувачений ОСОБА_7 з метою уникнення від кримінальної відповідальності може переховуватися від суду; може впливати на потерпілу, а більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
На дану ухвалу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, просить оскаржену ухвалу скасувати, з підстав її незаконності та необґрунтованості.

В мотивування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що:

- усне звернення прокурора під час судового зсідання до суду з усним клопотанням про продовження строку тримання під вартою не передбачене процесуальним законом, а письмового клопотання прокурором не було подано;
- жодного з перелічених ризиків об`єктивно не існує, усі свідки та потерпіла допитані, а докази знаходяться у прокурора;
- сторона обвинувачення зазначає про наявність ризиків але жодного доказу не надала;
- обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, крім того, має захворювання, яке не дозволяє йому перебувати в умовах слідчого ізолятора а тому, обвинуваченому не може бути надана медична допомога в умовах медичної частини ОСІ та інших режимних закладах, що місцевим судом враховано не було;
- в оскаржуваній ухвалі не наведені належні і достатні мотиви та підстави її ухвалення. Посилаючись на вищевикладене, захисник обвинуваченого просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; потерпілої, її представника та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на те, що Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 року положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, вищезазначена ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2020 року підлягає апеляційному оскарженню.

Як вбачається з матеріалів провадження, зокрема, копії обвинувального акту, на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0001474 від 19.03.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України (1-5).

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2020 року, на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що досліджуються судом під час розгляду обвинувального акту та на підставі яких ухвалюється судове рішення по суті.
Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, який пов`язаний із навмисним позбавленням особи життя, його характеру, тяжкості та зухвалості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк до 15 років), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду.

Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято, існує ризик того, що останній може незаконно впливати на свідків та потерпілу у вказаному кримінальному провадженні, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, як вбачається з оскаржуваної ухвали, судовий розгляд обвинувального акту відносно ОСОБА_7 триває, у справі призначено стаціонарну судово-психологічну експертизу та за клопотанням сторони захисту викликано ключового свідка для повторного допиту, що вказує на існування ризику впливу на свідків у даному кримінальному провадженні.

Колегія суддів приймає до уваги та вважає такими, що відповідають дійсності твердження сторони захисту про наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, а також відсутність судимостей, проте зазначає, що такі обставини не зменшують існування вищенаведених ризиків.

Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення.
Більш того, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин, направлений на посягання життя, матері своїх двох малолітніх дітей, яке відповідно до Конституції України є найвищою соціальною цінністю, яке оберігається та захищається державою.
Апеляційний суд приймає до уваги практику ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти і до теперішнього часу наявним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.
Колегія судді вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про неможливість перебування обвинуваченого у слідчому ізоляторі, оскільки стороною захисту будь-яких документів щодо неможливості лікування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятору, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту щодо відсутності письмового клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого та незаконності оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне.

Як вбачається з ухвали місцевого суду та журналу судового засідання, судом першої інстанції, в порядку ч.3 ст. 331 КПК України було поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою (а.с.6-9).

Тобто, відповідно до вимог вищенаведеної норми Закону, суд з власної ініціативи порушив питання щодо продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого, незалежно від наявності клопотання прокурора.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін як законна та обґрунтована.
Керуючись 183, 199, 331, 376, 404, 405, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2020 року, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до №0001474 від 19.03.2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4