Номер провадження: 11-кп/813/798/20
Номер справи місцевого суду: 509/553/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.02.2019 року в кримінальному провадженні №0000909 від 21.04.2014 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області, громадянин України, одружений, маючий на утриманні трьох неповнолітніх дітей, працюючий директором СПД «Тедєєв», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк покарання ОСОБА_8 рахувати з 20.02.2019 року, тобто з дня його затримання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі КУ «Овідіопольська центральна районна лікарня» вартість за стаціонарне лікування потерпілих у розмірі 2764 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) гривні 3 (три) копійки.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 630000 (шістсот тридцять тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 530000 (п`ятсот тридцять тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди та 182651 (сто вісімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят одну) грн. заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Держави 6791 (шість тисяч сімсот дев`яносто одну) грн. 40 коп. процесуальних витрат на залучення експертів для проведення судових експертиз.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він, 20 квітня 2014 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 та здійснював рух із перевищенням максимально допустимої швидкісті руху в межах населеного пункту 100 км/год по проїзній частині вул. Мизикевича з боку станції Аккаржа в напрямку вул. Семашка в смт. Великодолинське Овідіопольського району Одеської області.
Здійснюючи рух на перехресті вул. Мизикевича та вул.Семашка, поблизу будинку № 8, розташованого зліва по вул. Семашка, водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість дотримання безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку перед зміною напрямку свого руху ліворуч та не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав переваги в русі транспортним засобам, що рухались попереду у зустрічному напрямку, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення передньою лівою частиною кузова керованого ним автомобіля «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із лівою бічною частиною кузову автомобіля «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який в свою чергу здійснював рух в зустрічному напрямку по вул. Семашка з боку вул. Леніна в напрямку вул.Мизикевича.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Daewoo Nubira» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», куди був доставлений для надання медичної допомоги після ДТП, а пасажирці автомобіля «Daewoo Nubira» ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, з якими вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 20.04.2014 року по 05.05.2014 року в КУ «Овідіопольська центральна районна лікарня».
Не погодившись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Овідіопольського районного суду скасувати і постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Зазначає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показам свідків та потерпілих, не усунув протиріччя в показах. Крім того, захисник вказує, що суд посилається на покази свідків ОСОБА_12 ОСОБА_13 . ОСОБА_14 , що є працівниками поліції, які не були та не могли бути очевидцями ДТП, а на місце події прибули через значний проміжок часу, а тому не можуть стверджувати хто саме був за кермом автомобіля «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 , але поклав їх покази у вирок за основу, але в цей час у вироку безпідставно та без належного обґрунтування не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 які стверджують, що відразу після ДТП, як тільки почули стукіт, який виник та було чути момент зіткнення, вони через зовсім невеликий проміжок часу прибули на місце ДТП та бачили ОСОБА_8 , який сидів на пасажирському сидінні автомобіля «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а на сидінні водія цього ж автомобіля нікого не було. Також просить суд в судовому засіданні дослідити докази та визнати їх недопустимими, зокрема: протокол огляду місця ДТП від 20.04.2014 року із схемою та фототаблицею; протокол огляду автомобіля ДЕУ державний номер НОМЕР_3 від 20.04.2014 року; протокол огляду автомобіля «Grate Wall» державний номер НОМЕР_1 від 20.04.2014 року; протокол огляду трупу ОСОБА_11 від 23.04.2014 року; висновок судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_11 №27 (265) від 28.05.2014 року; висновок судово-медичної експертизи ОСОБА_9 №1202 від 12.06.2014 року; висновок судової авто-технічної експертизи № 11/А-268 від 04.07.2014 року з фототаблицею; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи 11/А-270 від 14.07.2014 року з фототаблицею; висновок судової авто-товарознавчої експертизи автомобіля ДЕУ №14/0-97 від 18.07.2014 року з фототаблицею; постанову про залучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 10.12.2014 року; квитанцію про отримання на зберігання речових доказів № 0000237 від 13.12.2014 року; висновок судової авто-технічної експертизи № 11/А-4 від 27.01.2015 року; акт медичного обстеження ОСОБА_8 на вживання алкогольних напоїв №56 від 20.04.2014 року, яким встановлено алкогольне сп`яніння; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 від 22.03.2018 року оскільки всі перелічені докази добуті з численними порушеннями процесуального права.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений подав на нього апеляційну скаргу з доповненнями, в яких зазначає, що вирок суду незаконний та необґрунтований, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як усі матеріали кримінального провадження сфабриковані, просить вирок суду скасувати, а його виправдати в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Зазначає, що за кермом автомобіля «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент ДТП він не перебував, в зв`язку з чим просить в апеляційній скарзі повторно дослідити обставини кримінального провадження, а також, шляхом призначення та проведення експертного дослідження по біологічним зразкам, що містяться на лобовому склі автомобіля «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 навпроти сидіння водія та пасажира.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив усі обставини, які мають значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, дав їм належну оцінку у сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Daewoo Nubira» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», куди був доставлений для надання медичної допомоги після ДТП, а пасажиру автомобіля «Daewoo Nubira» ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, з якими вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 20.04.2014 року по 05.05.2014 року в КУ «Овідіопольська центральна районна лікарня».
Згідно висновку експерта № 27 (265) від 28.05.2014 року смерть ОСОБА_11 перебуває в прямому причинному зв`язку із травмою, яка утворилась внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у вигляді множинного перелому ребер та кісток тазу, розриву діафрагми зліва із зміщенням шлунку та лівої долі печінки в плевральну порожнину з жировою емболією легенів сильного ступеню та настала від травматичного шоку.
Згідно висновку експерта № 1202 від 12.06.2014 року ОСОБА_9 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені закриті переломи лівих ребер, закритий компресійний перелом тіла другого поперечного хребця, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_8 районний суд у вироку послався на показання потерпілої, свідків, письмові докази, які вказують на доведеність винуватості обвинуваченого та які досліджені були судом в повному обсязі.

Перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, а також матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку районним судом наданих стороною обвинувачення доказів, спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом вироку, в якому містяться досліджені докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 .

Так, винуватість ОСОБА_8 підтверджується наступними дослідженими судом доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що в момент ДТП вона була на передньому пасажирському сидінні автомобіля ДЄУ та бачила, що в момент ДТП за кермом автомобіля Грейт Вол був саме ОСОБА_8 , відразу після ДТП, ОСОБА_8 намагався залишити місце ДТП, однак люди, які збіглись до місця пригоди, завадило йому це зробити;
- показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засідання суду першої інстанції пояснила, що навесні 2014 року їй повідомили про те, що її батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_9 потрапили до ДТП. Коли вона приїхала на місце пригоди, там було багато людей, а також були працівники міліції та обвинувачений ОСОБА_8 . У присутності працівника міліції ОСОБА_12 вона запитала ОСОБА_8 про обставини ДТП, на що він відповів, що саме він був за кермом автомобіля Грейт Вол, який зіштовхнувся з автомобілем її батьків;
- показаннями свідка ОСОБА_17 , яка пояснила суду, що навесні 2014 року на Пасху її чоловік ОСОБА_18 пішов до сусіда ОСОБА_8 , де вони разом вживали алкогольні напої (вино). Через деякий час вона побачила, що її чоловік сів на пасажирське сидіння, а ОСОБА_8 за кермо позашляховика, яким користувався обвинувачений, та через деякий час автомобіль різко рвонув з місця та поїхав, за кермом був ОСОБА_8 , а її чоловік на пасажирському сидінні. Після цього вона відразу почала телефонувати своєму чоловіку. Через деякий час чоловік відповів на телефонний дзвінок та сказав, що він разом з ОСОБА_19 попали в ДТП з вини ОСОБА_8 , який був за кермом;
- показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що в квітні 2014 року його запросив в гості ОСОБА_8 . В нього вдома вони випили по 1,5 літра вина кожний, після чого сіли до автомобіля ОСОБА_8 , він на пасажирське сидіння, а ОСОБА_8 - за кермо, де сиділи та слухали музику. Через деякий час у них закінчились сигарети та ОСОБА_8 вирішив їхати до магазину по цигарки. Поблизу магазину «Рута» в смт. Великодолинське ОСОБА_8 скоїв ДТП з автомобілем ДЄУ. Він вийшов з машини та відповів на дзвінок жінки, яка через деякий час забрала його додому;
- показаннями свідка ОСОБА_20 про те, що він проживає в смт. Великодолинське. В квітні 2014 року почув хлопок, після чого вийшов подивитись, що сталось. Поблизу свого дому побачив, що зіштовхнулись два автомобіля, ДЄУ та китайський кросовер, за кермом якого був ОСОБА_8 та який вийшов з машини зі сторони водія і намагався покинути місце ДТП, але він завадив тому втекти з місця події. На ОСОБА_8 , не було тілесних ушкоджень, а водія ДЄУ повезли на автомобілі швидкої допомоги;
- показаннями свідка ОСОБА_21 про те, що у квітні 2014 року він приїхав до матері у гості в смт. Великодолинське, у вечірній час перебував на вулиці, поблизу дороги та зупиняв маршрутне таксі. Через деякий час почув удар, його вдарив автомобіль та він упав на землю. У автомобіль червоного кольору врізався автомобіль золотистого кольору (позашляховик), на пасажирському сидінні якого сидів худий чоловік, але то був не ОСОБА_8 . Через деякий час побачив, як ОСОБА_8 питав що трапилось, він був добре випивший. Пасажир сидів в машині, а потім його хтось дістав з автомобіля;
- показаннями свідка ОСОБА_22 , яка суду пояснила, що проживає неподалік місця, де сталась ДТП, близько 21 години вона почула сильний шум від ДТП та відразу вийшла на вулицю, де вже було багато людей, біля машини знаходився ОСОБА_8 , який вийшов з автомобіля зі сторони водія, він перебував в стані алкогольного сп`яніння та намагався залишити місце ДТП, однак люди, які зійшлися до місця пригоди завадили йому зникнути. Також свідок вказала, що обвинувачений до цього випадку, неодноразово керував транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння;
- показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що він працює інспектором ДПС. Весною 2014 року він разом з інспектором ДПС Сивак він прибув на місце ДТП в смт. Великодолинське, де вони побачили працівників Овідіопольського РВ. Один з автомобілів - учасників ДТП виїхав на зустрічну смугу та скоїв ДТП. Марку автомобіля він не пам`ятає. Водій, який здійснив ДТП є обвинуваченим по справі, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Він особисто чув як обвинувачений казав на місці ДТП родичам потерпілих, що він є водієм транспортного засобу, який скоїв ДТП. Самого обвинуваченого за кермом він не бачив;
- протоколом огляду місця ДТП від 20.04.2014 року зі схемою та фототаблицею, у якому зафіксовано сліди ДТП;
- протоколами огляду автомобіля ДЕУ д/з НОМЕР_3 від 20.04.2014 року та автомобіля Грейт Вол д/з НОМЕР_1 від 20.04.2014 року;
- протоколом огляду трупу ОСОБА_11 від 23.04.2014 року;
- висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_11 № 27 (265) від 28.05.2014 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_11 перебуває в прямому причинному зв`язку із травмою, яка утворилась внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у вигляді множинного перелому ребер та кісток тазу, розриву діафрагми зліва із зміщенням шлунку та лівої долі печінки в плевральну порожнину з жировою емболією легенів сильного ступеню та настала від травматичного шоку, що підтверджується результатами гістологічного дослідження: нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, порушення гемодинаміки мікроциркуляторного русла, ділянки дистелектаза, мелкоочаговые і діапедезні геморрагії, фокуси набряку в легенях;
- висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_9 № 1202 від 12.06.2014 року відповідно до якого у ОСОБА_9 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені закриті переломи лівих ребер, закритий компресійний перелом тіла другого поперечного хребця, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості;
- висновком судової автотехнічної експертизи № 11/А-268 від 04.07.2014 року з фототаблицею, відповідно до якої автомобілі «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до моменту настання ДТП знаходились в працездатному стані і несправностей, які могли б зумовити, що несподівано проявляться для водія втрати керованості і стійкості автомобіля, не мали;
- висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 11/А-270 від 14.07.2014 року з фототаблицею, відповідно до якого в цій ДТП при зіткненні автомобіль «Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 первинно контактував передньою переважно лівою частиною з лівою бічною частиною автомобіля «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в момент зіткнення автомобілі перебували в стані руху, зіткнення автомобілів «Grate Wall» та «Daewoo Nubira» відбулось на смузі руху автомобіля «Daewoo Nubira»;
- висновком судової авто товарознавчої експертизи автомобіля ДЕУ № 14/О-97 від 18.07.2014 року з фототаблицею, відповідно до якого розмір матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок ДТП становить 89826 гривень;
- протоколами проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 від 05.08.2014 року зі схемою та фототаблицею; та від 22.03.2018 року;
- висновком судової автотехнічної експертизи №11/А-4 від 27.01.2015 року, відповідно до якої, з технічної точки зору, фактичні дії водія автомобіля «Grate Wall» всупереч вимогам п.п. 1.2, 13.3, і 12.1 ПДР України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням події, яка розглядається;
- актом медичного обстеження водія ОСОБА_8 на вживання алкогольних напоїв № 56 від 20.04.2014 року, яким встановлено алкогольне сп`яніння водія;
- оглянутими в судовому засіданні речовими доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінюючи показання обвинуваченого, який заперечує свою причетність до інкримінованого кримінального правопорушення та стверджує, що за кермом автомобіля перебував не він, а його сусід ОСОБА_18 , апеляційний суд приходить до висновку, що сукупність досліджених доказів спростовує голослівну версію події обвинуваченого, адже підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 та безпосередніх очевидців пригоди свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які підтвердили, що саме обвинувачений вийшов з автомобіля після ДТП зі сторони водія - не встановлено.
Невизнання обвинуваченим своєї вини за вчинення дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції правильно розцінив, як спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд вважає також, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про відсутність у діях обвинуваченого ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, виходячи з аналізу досліджених в судовому засіданні доказів.

Суд першої інстанції також дав критичну оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_8 , який не визнав своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та правильно розцінив її як вибрану ним позицію свого захисту для уникнення, передбаченої законом відповідальності за вказаний злочин, побудовану на версії сильного алкогольного сп`яніння, в результаті якого він не пам`ятає керував транспортним засобом чи ні.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_24 про те, що він бачив ОСОБА_8 , який напередодні ДТП їхав в автомобілі на пасажирському сидінні, оскільки цей свідок стверджує, що бачив ОСОБА_8 , який їхав на пасажирському сидінні автомобіля «ВАЗ», що суперечить фактичним обставинам події, оскільки в ДТП було задіяно два автомобіля ДЄУ та Грейт Вол, а не автомобіль «ВАЗ».
Також правильно суд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_25 про те, що ОСОБА_8 , начебто, був на пасажирському сидінні в момент ДТП, оскільки вони не були очевидцями ДТП та їх показання повністю суперечать показанням очевидців ДТП, зокрема свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , потерпілих.
Посилання апеляційної скарги захисника на те, що суд першої інстанції не надав оцінки показам свідка ОСОБА_23 , оскільки останній навіть не бачив автомобіль, який його вдарив, а також водія і пасажира автомобіля обвинуваченого, спростовуються технічним звукозаписом судового засідання від 26.04.2016 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_23 показав суду, що того дня він у смт. Великодолинське у вечірній час перебував на вулиці, поблизу дороги та зупиняв маршрутне таксі. Через деякий час почув удар, його вдарив автомобіль та він упав на землю. У автомобіль червоного кольору врізався автомобіль золотистого кольору (позашляховик). Після чого, червоний автомобіль відлетів від місця зіткнення та зачепив його, від чого він впав на землю, однак від зазначеного удару він тілесних ушкоджень не отримав, за медичною допомогою не звертався. На пасажирському сидінні позашляховика сидів худий чоловік, який проживав з матір`ю його товариша, але то був не ОСОБА_8 . Через деякий час побачив, як ОСОБА_8 , відходячи від свого автомобіля, питав що трапилось, ніби його там не було, та намагався піти з місця пригоди, однак йому завадили це зробити, люди та очевидці пригоди, останній був добре випивший. Пасажир довго сидів в машині, а потім його хтось дістав з автомобіля. З огляду на викладене, зазначені доводи апеляційної скарги захисника є надуманими, оскільки вказані показання свідка ОСОБА_23 є послідовними і відповідають обставинам кримінального провадження та наведеним судом доказам.
Щодо посилань захисту про відсутність підстав для проведення огляду місця події, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

За змістом статей 214, 237 КПК України огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення від ІДПС ОСОБА_26 , про те що в смт. Великодолинське по вул. Сімашко сталося ДТП з травмованими.

Таким чином, ураховуючи те, що зазначена слідча дія була невідкладною, а підставою для її проведення була інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі, тому проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР було законним.

Доводи скарги про те, що огляд місця дорожньо-транспортної пригоди було проведено без участі ОСОБА_8 і це на думку сторони захисту є порушення вимог закону, не заслуговують на увагу, оскільки діючим кримінальним процесуальним кодексом не передбачена обов`язкова участь усіх учасників події. Також матеріали провадження не містять ніяких даних щодо неможливості та обмеження ОСОБА_8 брати участь в проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що огляд транспортних засобів автомобілів марки Grate Wall» та «Daewoo Nubira» від 20 квітня 2014 року проведено з порушенням вимог статей 234, 237 КПК України, що, на його думку, є підставою для визнання недопустимими протоколів огляду транспортних засобів від 20 квітня 2014 року, а також здобутих на підставі останніх висновків експертів № 11/А-268 та 11/А-270 від 04.07.2014 року, та висновок криміналістичної експертизи №4 від 27.01.2015 року, то вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

За змістом статей 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.

Статтею 234 КПК визначено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Таким чином, основною метою обшуку як слідчої дії є саме відшукання певних предметів чи відомостей, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. При цьому обшук у будь-якому випадку пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи. Огляду як слідчій дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколів огляду транспортного засобу від 20.04.2014 року, старший слідчий слідчого відділу Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_27 за участю понятих провів огляд автомобілів Grate Wall», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті якого встановлено зовнішні пошкодження цих автомобілів. При цьому під час огляду нічого не вилучалося. Наведене свідчить, що метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження обох транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди, без проникнення до них чи вилучення будь-яких предметів. Те ж стосується і огляду місця події ДТП.

За таких обставин огляд не носив ознак примусової слідчої дії, не був пов`язаний із проникненням в інше володіння особи, не порушував недоторканості іншого володіння особи (в даному випадку - транспортного засобу), а тому одержання ухвали слідчого судді на його проведення не потребував.

Отже, підстав вважати недопустимими доказами протоколи огляду транспортного засобу 20.04.2014 року, а також висновки експертів, зроблені на підставі дослідження цих транспортних засобів, як про це зазначає захисник, апеляційний суд не вбачає.
Що стосується доводів захисту про те, що досудове розслідування розпочате до внесення відомостей до ЄРДР, то вони також не заслуговують на увагу.

Положеннями ч. 1 ст. 214 КПК України регламентовано, що слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що за дорученням начальника Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області слідчому ОСОБА_27 доручено провести досудове розслідування у даному кримінальному провадженні. Тобто слідчий ОСОБА_27 був визначений керівником органу досудового розслідування, а тому у встановлений кримінальним процесуальним законом спосіб набув повноважень слідчого у провадженні.

Крім того, відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 21 квітня 2014 року слідчий ОСОБА_27 вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто не пізніше 24 годин після повідомлення про вчинення злочину, як вимагає ст.214 КПК України, а тому жодних порушень закону допущено не було.

Щодо доводів апеляційної скарги, що автотоварознавча експертиза № 14/О-97 від 18.07.2014 року проведена неналежними суб`єктами судово-експертної діяльності, а тому її слід визнати недопустимим доказом, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року (в редакції до 02 жовтня 2017 року), чинної на момент проведення автотоварознавчої експертизи № 14/О-97 від 18.07.2014 року, незалежність судового експерта та правильність його висновків забезпечувалася процесуальним порядком призначення судового експерта.

В подальшому норма вказаної статті Закону України «Про судову експертизу» зазнала змін (внесеними згідно з Законом № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) та незалежність судового експерта та правильність його висновку стала забезпечуватися визначеним законом порядком призначення судового експерта.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст.7 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року (в редакції до 02 жовтня 2017 року) судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначеними цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. Для проведення деяких видів експертиз, які не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань.

У зв`язку з внесеними змінами Законом № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року до Закону України «Про судову експертизу» було визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Окрім того, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року (в редакції до 02 жовтня 2017 року) було визначено, що особа або орган, які призначили судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, а у випадках, передбачених частиною четвертою статті 7 цього Закону, - іншим фахівцям з відповідних галузей знань.

Після змін, внесеними змінами Законом № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, вказана норма статті Закону була викладена в такій редакції: особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином з аналізу норм законодавства випливає, що на момент проведення експертизи № 14/О-97 від 18.07.2014 незалежність судового експерта та правильність його висновків забезпечувалося процесуальним порядком призначення судового експерта. Крім того, суб`єктами судово-експертної діяльності могли бути експерти, які не були працівниками державних спеціалізованих установ. Особа, або орган, які призначили судову експертизу могли доручити її проведення, крім судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів і іншим фахівцям з відповідних галузей права.

Згідно ч. 1 ст. 242 КПК України (в редакції до 02 жовтня 2017 року) було визначено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 КПК України (в редакції до 02 жовтня 2017 року) сторона обвинувачення залучає експерта за наявності підстав для проведення експертизи, у тому числі за клопотанням сторони захисту чи потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що слідчим на підставі ст.ст. 110, 242, 243 КПК України було винесено постанову про призначення автотоварознавчої експертизи від 02.06.2014 року, до проведення якої залучено спеціалістів консультативно-експертного центру ТОВ «Хавк Холдинг», де виконання дослідження доручено судовому експерту ОСОБА_28 , який має вищу автотехнічну освіту та має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю «12.2 - визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу» відповідно до свідоцтва №276 від 13.07.2012 року виданого Міністерством Юстиції України та дійсного до 13.07.2015 року (т. 2, а. п. 72-79, 116).

Вказаному експерту в галузі судової експертизи відповідно до вимог ст. ст. 69, 110, 242, 243 КПК України були роз`яснені його права та обов`язки та він відповідно до ст.ст. 384, 385 КПК України був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку чи дачі завідомо неправдивого висновку, про що свідчать його підписи (т. 1, а.п. 72).

Таким чином підстав вважати, що автотоварознавча експертиза № 14/О97 від 18.07.2014 року проведена не суб`єктом судово-експертної діяльності, та з порушенням порядку призначення експертизи у апеляційного суду немає.

Крім того, суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на висновок експерта, складений за результатами проведення молекулярно-генетичного дослідження від 16.09.2014 року № 632, згідно якого у вирізці з подушки безпеки переднього пасажирського місця автомобіля крові не виявлено, виявлено клітини з ядрами та визначені їх генетичні ознаки, які є змішані оскільки містять генетичні ознаки визначені у зразках крові ОСОБА_8 та ОСОБА_18 . У змивах з підголівника водійського місця автомобіля, підголівника переднього пасажирського місця автомобіля та у вирізці з подушки безпеки водійського місця автомобіля крові не виявлено, виявлено клітини з ядрами, генетичні ознаки яких не встановлено у зв`язку з недостатньою кількістю біологічного матеріалу (т.2 а.п. 169-174).
Апеляційний суд відзначає, що висновки, яких дійшов суд першої інстанції, були зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи. Матеріали справи не містять обставин, що можуть викликати сумніви в правильності рішення суду, чи суперечливих доказів, які б суд невмотивовано відкинув.
Посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про проведення повторної молекулярно-генетичної експертизи, є необґрунтованими.
Так, 06 грудня 2016 року суд першої інстанції своєю ухвалою відмовив захиснику ОСОБА_29 у задоволенні клопотання про проведення повторної молекулярно-генетичної експертизи, оскільки, у вказаному провадженні вже була проведена зазначена експертиза під час досудового розслідування та висновок молекулярно-генетичної експертизи №632 від 16.09.2014 року був досліджений у судовому засіданні, відповідно до якого експертиза не проведена в зв`язку з відсутністю достатньої кількості біологічних матеріалів, в той час як повторна експертиза призначається, в разі коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також і наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.
Також не вбачає апеляційний суд підстав для повторного дослідження доказів, оскільки апелянтами не наведено, підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, в тому числі і призначення експертизи щодо встановлення наявності чи відсутності біологічних слідів на лобовому склі автомобіля «Grate Wall» навпроти сидінь водія та пасажира з метою встановлення чи дійсно ОСОБА_8 перебував за кермом вказаного автомобіля, оскільки сукупністю доказів, а саме: показаннями потерпілих і свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 беззаперечно встановлено, що саме обвинувачений керував зазначеним автомобілем на момент ДТП і намагався втекти з місця події та був затриманий громадянами.
Відповідно до висновку експерта судової автотехнічної експертизи №11/А-4 від 27.01.2015 року, з технічної точки зору, фактичні дії водія автомобіля «Grate Wall» всупереч вимогам п. п. 1.2, 13.3, і 12.1 ПДР України, а саме 1.2 і 13.3 ПДР України, на підставі яких зустрічний роз`їзд повинен здійснюватись лівими бортами транспортних засобів (рух їх по відповідно правим сторонам проїзної частини) із обопільним формуванням належної величини бокового інтервалу між найбільш виступаючими бічними, габаритними точками цих транспортних засобів та п. 12.1 ПДР України при виборі в установлених межах безпечної швидкості руху, водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, з умовою застосування відповідно до цих обстави, прийомів і способів управління транспортним засобом. Саме ці порушення ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням події, яка розглядається. Невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 вимог п. п. 1.2, 13.3, і 12.1 ПДР України, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з даною ДТП.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені докази спростовують позицію сторони захисту та обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило ДТП внаслідок якою загинула особа.

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не отримав обвинувального акту і не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні є надуманими та спростовуються дослідженими апеляційним судом матеріалами кримінального провадження (т.1 а.п.3-19), із яких вбачається, що ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_30 отримали копію обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, позовних заяв прокурора і потерпілих 30.01.2015 року. Та обставина, що при затвердженні обвинувального акту прокурором зазначена дата 31.01.2015 року пояснена прокурором в судовому засіданні апеляційного суду технічною помилкою, з чим погоджується апеляційний суд, оскільки в обвинувальному акті викладені саме обставини даного кримінального провадження, які були предметом судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги захисника про, начебто, недотримання слідчим вимог ст. 290 КПК України та неповне відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, що мотивовано наявністю в матеріалах досудового розслідування після направлення обвинувального акту до суду більшої кількості матеріалів, ніж було відкрито стороні захисту, є відвертим маніпулюванням з боку захисника обставинами кримінального провадження, адже в ході апеляційного розгляду встановлено, що зазначені матеріали після направлення обвинувального акту до суду були доповнені копією обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, позовних заяв, листування, тощо, про що захисник в тексті апеляційної скарги замовчує.

Також звертає на себе увагу та обставина, що в апеляційній скарзі захисник обгрунтовує посиланнями на ст. 456,458 КПК України, які із КПК України виключені.

Зазначені дії захисника, а також непослідовні пояснення його та обвинуваченого протягом апеляційного перегляду, немотивовані зміни вимог заявлених клопотань щодо дослідження доказів свідчать про намагання сторони захисту ввести суд в оману щодо дійсних обставин кримінального провадження.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного вироку враховані всі обставини, викладені в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого, будь-яких інших доказів, які можуть спростувати висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 , при розгляді кримінального провадження в апеляційній інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги не надано.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст. 409, 410, 411 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та закриття кримінального провадження.

З приводу клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування покарання в зв`язку з наявністю на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Статтею 86 КК України визначено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Так, у ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено перелік категорій осіб, до яких амністія не застосовується. Зокрема, у п. «е» цієї статті встановлена заборона застосування амністії до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортну, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння (частина друга статті 286 КК).

Оскільки кримінальне правопорушення, як встановлено судом, вчинене ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, амністія відносно нього не може бути застосована.

Твердження захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд безпідставно не зарахував у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період перебування ОСОБА_8 під вартою до набрання законної сили вироком суду, є необґрунтованим.

Так, згідно зі змінами, внесеними в ч. 5 ст. 72 КК Законом України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання", зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами, внесеними Законом України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII"Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення", що набрав чинності 20 червня 2017 року, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими в ч. 1 ст. 72 КК України.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не зарахував ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його перебування під вартою до набрання вироком законної сили, оскільки ОСОБА_8 на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду справи не перебував під вартою та зазначений запобіжний захід йому до 20.06.2017 року не обирався, а був обраний вже після винесення вироку 20.02.2019 року. А відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 18.05.2017 року № 2046-VIII, попереднє ув`язнення зараховується в строк покарання в разі засудження до позбавлення волі, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Основне покарання призначено районним судом у розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, оцінку цих обставин судом у взаємозв`язку та сукупності. Викладено мотиви щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення особи права керувати транспортними засобами та строку, на який його призначено.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду і вважає, що ОСОБА_8 , керуючи автомобілем у населеному пункті у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків. Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання, зокрема запобігання вчиненню злочинів іншими водіями.

Апеляційним судом не встановлено порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На підставі наведеного, апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають, а вирок районного суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.02.2019 року в кримінальному провадженні №0000909 від 21.04.2014 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4