ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2271/20 Справа № 193/528/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року про відмову у задоволенні подання начальника державної установи Софіївська виправна колонія (№45) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року відмовлено у задоволенні подання начальника державної установи Софіївська виправна колонія (№45) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .
Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що засуджений за час утримання в державній установі Криворізька установа виконання покарань (№3) допускав порушення вимог режиму утримання, мав 5 стягнень, які погашені в установленому законом порядку, заохочень не мав, з 17 січня 2019 року відбуває покарання в державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)» та за час відбування покарання характеризується позитивно: дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за станом здоров`я є працездатним, виконує роботи з благоустрою установи, має 2 заохочення правами начальника установи, стягнень не має, а також має цивільний позов на суму 715,00 грн., мав 5 стягнень, які погашені в установленому законом порядку, неодноразово засуджений за тяжкі злочини, звільнявся умовно-достроково та на невідбутому терміні покарання знов вчинив кримінальне правопорушення, що на думку суду, не вказує на виправлення засудженого, тому підстави вважати, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, відсутні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу засуджений зазначає, що характеризується позитивно, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, виконує роботи з благоустрою, має 2 заохочення, стягнень не має. Звертає увагу, що дійсно мав 5 стягнень, проте вони погашені в установленому законом порядку.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.
З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року за ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Початок строку відбування засудженим ОСОБА_7 покарання 22 лютого 2018 року.
Кінець строку відбування засудженим ОСОБА_7 покарання 22 квітня 2021 року.
Як встановив суд першої інстанції засуджений ОСОБА_7 відбув призначеного покарання, за час утримання в державній установі Криворізька установа виконання покарань (№3) допускав порушення вимог режиму утримання, мав 5 стягнень, які погашені в установленому законом порядку, заохочень не мав.
З 17 січня 2019 року відбуває покарання в державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)» та за час відбування покарання характеризується позитивно: дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за станом здоров`я є працездатним, виконує роботи з благоустрою установи, має 2 заохочення правами начальника установи, стягнень не має.
Крім того, відповідно до довідки державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 45)» виконавчі листи на ім`я ОСОБА_7 на адресу установи не надходили, разом з тим за вироком суду від 16 квітня 2018 року на нього покладено відшкодування процесуальних витрат на суму 715,00 грн., які останній під час відбування покарання не відшкодовував.
Також судом першої інстанції враховано, що засуджений ОСОБА_7 вже звільнявся умовно-достроково та на невідбутому терміні покарання знов вчинив кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні подання установи про умовно-дострокове звільнення засудженого, оскільки 2 заохочення та відсутність стягнень ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Ті обставини, що засуджений характеризується позитивно, виконує покладені на нього обов`язки, не має стягнень, не можуть свідчити, що він виправився та до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Зазначені обставини свідчать лише про намагання засудженого ОСОБА_7 використати формальні підстави - факт відбуття певної частини покарання для звільнення з місць позбавлення волі.
Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення останній не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.
Доводи ОСОБА_7 про упереджене ставлення до нього суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину та щодо праці, щодо додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року про відмову у задоволенні подання начальника державної установи Софіївська виправна колонія (№45) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4