Ухвала

Іменем України
2 грудня 2020 року

м. Київ
Справа № 757/32221/20-к

Провадження № 51-3910 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні начальника шостого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000019,
встановив:
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 4 серпня 2020 року, якою задоволено скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на бездіяльність Офісу Генерального прокурора, зобов`язано Генерального прокурора розглянути клопотання ОСОБА_7 про вирішення спору про підслідність у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000019, та доручити здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування.
В апеляційній скарзі захисник просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою зобов`язати Генерального прокурора розглянути клопотання ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , вирішити спір про підслідність у зазначеному кримінальному провадженні та доручити здійснення досудового розслідування слідчим органів Державного бюро розслідувань.
Апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що вказана ухвала слідчого судді про задоволення скарги на бездіяльність прокурора та зобов`язання вчинити певні дії не є предметом апеляційного оскарження відповідно до частини 3 статті 307 КПК та частини 3 статті 309 КПК, а тому закрив апеляційне провадження за скаргою захисника ОСОБА_5 .
У касаційній скарзі прокурор вказує на незаконність ухвали апеляційного суду, яка постановлена в апеляційному провадженні за скаргою захисника в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді, та просить її скасувати з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. При цьому, оскаржуючи в касаційному порядку рішення апеляційного суду, прокурор зазначає, що ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Проте, «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, накладення яких дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності скарги. При цьому, обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).
У Рішенні Конституційного Суду України від 12.06.2012 №13-рп/2012 зазначено, що встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.
Отже, Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.
Законом, який конкретизує положення Конституції України щодо обмеження можливості оскарження рішень суду, також виступає КПК.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що стаття 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, відповідно до чогоКПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (постанова Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі №494/6/18).
Також, у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «нормиКонституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Відповідно до положень статті 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування регламентовано Главою 26 КПК.
Згідно з частиною 3 статті 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному порядку, викладено в частинах 1, 2 статті 309 КПК. Це ухвали, які стосуються обмеження свободи та особистої недоторканності, арешту майна, тимчасового доступу до певних речей і документів, відсторонення від посади, а також ухвали про відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування, про закриття кримінального провадження на підставі частини 9 статті 284 цього Кодексу, про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини 1 статті 284 КПК, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній.

Частина 3 статті 309 КПК передбачає, що інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді. Тобто, у випадку незгоди сторін з іншими ухвалами слідчого судді законність цих ухвал підлягає перевірці судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження.
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення розумного балансу між ефективністю досудового розслідування і здійсненням дієвого судового контролю у разі обмеження чи порушення прав і законних інтересів осіб.
Правова природа судового контролю обумовлюється потребою учасників кримінального провадження в отриманні невідкладного судового захисту їх прав, свобод та інтересів під час досудового розслідування, в ході якого застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, проводяться слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії.
У статті 3 КПК до повноважень слідчого судді віднесено здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні у порядку, передбаченому цим Кодексом.
При цьому, повноваження слідчого судді у сфері захисту прав та законних інтересів учасників процесу не обмежується випадками, зазначеними у статті 303 КПК, так як законодавець не може передбачити усі випадки, коли порушуються права та законні інтереси особи і виникає потреба у їх поновленні судом під час досудового розслідування.
За результатами розгляду скарги, в якій ставиться питання про поновлення прав та законних інтересів, слідчий суддя приймає одне із рішень, передбачених частиною 2 статті 307 КПК, як і мало місце у даному провадженні.
З урахуванням викладеного, в аспекті положень статті 309 КПК ухвала слідчого судді про задоволення скарги на бездіяльність прокурора та зобов`язання вчинити певні дії, постановлена за правилами статті 307 КПК, не підлягає апеляційному оскарженню, а тому Верховний Суд вважає неспроможними доводи касаційної скарги прокурора, який обґрунтовував протилежний підхід.
При цьому, закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 569/17036/118, відповідно до якої якщо під час апеляційного розгляду в судовому засіданні апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді буде встановлено, що ця скарга подана на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Аналогічний підхід був застосований Великою Палатою Верховного Суду, яка вважала за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите за скаргою на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (постанова від 23 січня 2019 року у справі № 738/1482/16-к).
Отже, ухвала Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року про закриття апеляційного провадження постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято у апеляційному провадженні за скаргою сторони захисту в інтересах особи на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 4 серпня 2020 року, яку прокурор не оскаржував у даному апеляційному провадженні.

При цьому, за своєю правовою природою ухвала про закриття апеляційного провадження за скаргою сторони кримінального провадження має правові наслідки для тієї сторони, яка, шляхом реалізації права на апеляційний перегляд, висловила незгоду з постановленим судовим рішенням суду першої інстанції.
Оскільки касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду апелянт не подавав, підстави вважати порушеним право на доступ до правосуддя сторін кримінального провадження у цьому апеляційному провадженні, на думку колегії суддів, відсутні.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні начальника шостого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000019.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3