Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4681/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №279/4681/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року, відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, тому підстави для заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, відсутні.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та просить її скасувати, задовольнити його клопотання про заміну покарання на більш м`яке на підставі ст.82 КК України. При цьому, звертає увагу на те, що він працював в майстерні установи, залишив роботу лише в зв`язку з хворобою, має 2 заохочення та не має жодного стягнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

З ухвали вбачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.82 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Чистиною 3 ст.82 КК України визначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з п.1 ч.4 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості.

Зі змісту вказаних норм слідує, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

В ході розгляду провадження встановлено, що вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 16.01.2017 року ОСОБА_7 був засуджений за ч.2, 3 ст.185, ч.1, 4 ст.70 КК України до 5 р. 6 міс. позбавлення волі (а.п.13-14).

10.07.2017 року Менським райсудом Чернігівської області ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 міс. позбавлення волі (а.п.15-16).

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.02.2018 року на підставі ст.71 КК України покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Менського райсуду Чернігівської області від 10.07.2017, поглинуто покаранням у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі за вироком Сосницького райсуду Чернігівської області від 16.01.2017 і остаточно до відбуття призначено ОСОБА_7 5 років 6 місяців позбавлення волі (а.п.17-18).

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 11.12.2018, зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення 3 21.06.2017 по 09.10.2017 у строк відбуття покарання за вироком Менського районного суду Чернігівської області від 10.07.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.п.19).

Початок строку відбування покарання - 26.05.2017; кінець строку - 25.02.22 (а.п.21).

Відповідно до ч.1 ст.6 КВК України під виправленням засудженого розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Згідно матеріалів провадження, а саме протоколу №8 від 29.04.2020 (а.п.20) спільного засідання комісії Коростенської виправної колонії (№7) та спостережної комісії при Коростенському міськвиконкомі, питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким розглядалось по відбуттю засудженим ОСОБА_7 1/2 строку покарання, на засіданні комісії було відмовлено в направленні матеріалів до суду, так як засуджений не став на шлях виправлення.

Виходячи з характеризуючих даних (а.п.21-27), засуджений ОСОБА_7 з 09.12.2017 відбуває покарання в ДУ «Коростенська виправна колонія (№71)». Під час відбування покарання допускав 3-и порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарного стягнення. Заохочувався двічі адміністрацією установи. З січня місяця 2020 року по червень місяць 2020 року був працевлаштований на виробництві установи в збиральному цеху, різноробочим. До роботи відносився задовільно, але потребував контролю з боку представників адміністрації. На даний період часу на виробництві установи не працевлаштований. На запропонованих роботах працювати не бажає. В цілому до суспільно корисної праці відноситься негативно. У відношенні до представників адміністрації не завжди ввічливий та тактовний, але виконує їх законні вимоги тільки під контролем. За характером: спокійний, врівноважений, контролює свої емоції та почуття, має пристосовницьку цілеспрямованість. На зовнішній вигляд не завжди охайний, намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку. Участі у суспільному житті відділення та в роботі самоцільних організацій осуджених не приймає і приймати не бажає, говорить що це його не цікавить. Під час відбування покарання виявив бажання займатися за програмою диференційованого виховного впливу Фізкультура і спорт. За програмою не - займається. Має повну загальну середню освіту. Над підвищенням свого загальноосвітнього рівня не працює, вважає його достатнім. На профілактичних обліках в установі не перебуває. За вироком суду має позов, але виконавчі листи до установи не надходили. Вину в скоєному злочині визнав повністю, але каяття з приводу вчиненого злочину не проявляє. Соціально-корисні зв`язки на волі збережені. Стосунки з рідними підтримує шляхом листування та побачень. Взаємовідносини між ними задовільні.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_7 на теперішній час не довів досягнення ним виправлення, що є обов`язковою підставою для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про не достатню готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже заява останнього про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким наразі є передчасною.

Апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи подання в порядку ст.82 КК України щодо засудженого ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно і об`єктивно дослідив наявність підстав для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, в тому числі на які посилається засуджений, а також поведінку останнього та ставлення його до праці в процесі відбування покарання, у тому числі й те, що останній допускав порушення встановленого порядку відбування покарання за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, які погашені у встановленому законом порядку, має 2 заохочення, на виробництві установи не працевлаштований, працювати не бажає, в цілому до суспільно-корисної праці та виконання своїх обов`язків відноситься негативно, участі у суспільному житті відділення та в роботі самодіяльних організацій не приймає, на заходи виховного характеру реагує не завжди вірно, по відношенню до представників адміністрації не завжди ввічливий та тактовний, їх законні вимоги виконує тільки під контролем, та прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для застосування вимог ст.82 КК України, а саме заміни ОСОБА_7 невідбутої частини покарання на більш м`яке.

Крім того, суд апеляційної інстанції зважає, що факт, того, що засуджений ОСОБА_7 виконує свої прямі обов`язки (має 2 заохочення), свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а заміна невідбутої частини покарання на більш м`яке є виключно заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :