Дата документу 10.11.2020 Справа № 937/9803/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/851/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 937/9803/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.135 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002491, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не працює, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_10 про стягнення суми матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 50000 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в Запорізькій області витрати за проведення судових експертиз № 19-131 від 29.10.2019 року у розмірі 2512 грн. 16 коп., № 19-132 від 30.10.2019 року у розмірі 2512 грн. 16 коп.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 05 вересня 2019 року приблизно о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Центральна в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, з боку вул. Дорожня в напрямку с. Мордвинівка Мелітопольського району, зі швидкістю не менш ніж 99,3-103,7 км/год, чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населених пунктах.

На шляху прямування водій ОСОБА_7 , маючи технічну можливість уникнути ДТП, при виявленні небезпеки для руху, якою для нього явився мопед Honda Dio без реєстраційного номерного знаку під керуванням ОСОБА_11 , який рухався попереду автомобіля ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в попутному з ним напрямку, своєчасно не знизив швидкість руху транспортного засобу, в результаті чого в районі б 268, допустив наїзд на мопед Honda Dio без реєстраційного номерного знаку.

В результаті ДТП пасажиру мопеда Honda Dio без реєстраційного номерного знаку ОСОБА_9 , були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_7 , порушив п. п. 12.3, 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.; водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7;».

Порушення п. 12.3 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_7 , заходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 272 від 09.10.2019 року у ОСОБА_9 , були виявлені тілесні ушкодження - крайовий знутрішньосуглобовий перелом дистального епіфізу середньої фаланги 5-го пальця лівої кісті зі зміщенням відламків, травматичний набряк м`яких тканин в ділянці перелому, рвана рана з ушкодженням суглобової капсули між фалангового суглобу 5-го пальця лівої кісті; рвана рана в ділянці правого колінного суглобу (що зумовила необхідність хірургічного лікування); численні садна верхніх та нижніх кінцівок.

Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_9 кваліфікуються наступним чином: в ділянці 5-го пальця лівої кісті, зокрема, перелом середньої його фаланги середньої тяжкості, що спричинили за собою тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я; рвана рана в ділянці правого колінного суглобу (що зумовила необхідність хірургічного лікування) в ділянці голови, як легкі, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я; інші тілесні ушкодження - легкі.

Крім того, 05 вересня 2019 року приблизно о 20 годині 30 хвилин водій ОСОБА_7 , скоївши наїзд на мопед Honda Dio без реєстраційного номерного знаку під керуванням ОСОБА_11 , в результаті чого пасажир мопеду ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження і потребував медичної допомоги, своїми протиправними діями поставив його в небезпечне для життя становище, після чого з місця пригоди зник, свідомо залишивши потерпілого без допомоги в небезпечному для життя стані і позбавлену можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, у зв`язку з травмами, отриманими ним при ДТП, маючи реальну можливість надати постраждалому допомогу, чим порушив вимоги п.2.10 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п.п. 2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки)».

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи кваліфікацію своїх дій та грошових стягнень, вважає, що покарання у вигляді реального позбавлення волі за скоєні кримінальні правопорушення не відповідає ступеню тяжкості скоєних злочинів та особі, яка скоїла вказані злочини. Вважає, що судом було не у повному обсязі досліджено особу, яка скоїла злочини, та не враховано деякі фактори, які через перебування його в місцях позбавлення волі унеможливлять виконання вироку суду щодо стягнення з нього на користь потерпілого, його законного представника та держави грошових коштів. Вказує, що під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції його свідчення надали можливість встановити істину у кримінальному провадженні та ухвалити вирок. Суд, при ухваленні вироку та призначенні покарання, прийняв до уваги тільки щире каяття, але не у повному обсязі дослідив його особу. Так, ще на досудовому слідстві він надав слідчому інформацію про те, що є батьком неповнолітньої дитини, яка знаходиться на його утриманні, та надав копію свідоцтва про народження дитини, але вказаної копії документу у матеріалах кримінального провадження немає та вказаний факт не знайшов відображення у самому кримінальному провадженні та вироку суду. Також зазначає, що хоча він офіційно й не працевлаштований, однак має заробіток, з якого сплачуватиме стягнуті з нього кошти, крім того, у лютому 2020 року він вже сплатив частину матеріальної та моральної шкоди. Також зазначає, що він раніше не судимий, а скоєні ним злочини не є тяжкими.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора та законного представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286 КК України, правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегією суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначеного у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необґрунтоване незастосування положень ст.ст. 75, 76 КК України при призначенні йому покарання не є слушними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначив його, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертає увагу на те, що призначаючи покарання, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При вивченні особи обвинуваченого судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив злочини невеликої тяжкості, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, офіційно не працює. Також судом було враховано ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після скоєного, а також думку законного представника потерпілого, яка прохала призначити ОСОБА_7 покарання, пов`язане з позбавленням волі, з максимальним позбавленням права керування транспортними засобами.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав, надання обвинуваченим в судовому засіданні правдивих послідовних показів, які сприяли встановленню істини по справі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Зваживши зазначені обставини, а також те, що обвинуваченим ОСОБА_7 було грубо порушено Правила дорожнього руху України при керуванні транспортним засобом, а саме порушено вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 (не зменшив швидкість та не зупинився), внаслідок чого скоїв наїзд та в порушення встановлених правил залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний, не намагаючись надати потерпілому будь-яку допомогу, зважаючи на характер та конкретні обставини вчинених дій обвинуваченим, що кваліфіковані за ч. 1 ст. 135 КК України, які свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та таке психічне ставлення ОСОБА_7 до вчиненого на момент заподіяння злочину, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків (побоювання реакції оточуючих), продемонстрував крайню байдужість до здоров`я та життя травмованої ним людини, міськрайонний суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, наближеного до мінімально можливого за санкціями ч. 1 ст. 286 КК України, ч. 1 ст. 135 КК України, у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Посилання обвинуваченого на те, що під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції його свідчення надали можливість встановити істину у кримінальному провадженні та ухвалити вирок не можуть слугувати безумовною підставою для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.

Доводи ОСОБА_7 про те, що він раніше не судимий, а скоєні ним злочини не є тяжкими, не можуть бути враховані як підстави для призначення покарання з випробуванням, оскільки були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не вбачає.

Твердження обвинуваченого, що перебування його в місцях позбавлення волі унеможливить виконання вироку суду щодо стягнення з нього на користь потерпілого, його законного представника та держави грошових коштів, також не можуть бути визнані вагомими підставами для застосування інституту звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що під час досудового розслідування він надав слідчому інформацію про те, що є батьком неповнолітньої дитини, яка знаходиться на його утриманні, та надав копію свідоцтва про народження дитини, але вказаної копії документу у матеріалах кримінального провадження немає та вказаний факт не знайшов відображення у самому кримінальному провадженні та вироку суду є слушними. Проте, в суді апеляційної інстанції обвинуваченим було надано копію свідоцтва про народження дитини. Апеляційним судом вказаному доказу було надано належну оцінку при перевірці доводів апеляційної скарги, та з урахуванням характеру і ступеню тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, а також у сукупності з іншими даними про його особу, колегія суддів прийшла до висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Посилання обвинуваченого на те, що хоча він офіційно й не працевлаштований, однак має заробіток, з якого сплачуватиме стягнуті з нього кошти, крім того, у лютому 2020 року він вже сплатив частину матеріальної та моральної шкоди також не можуть бути враховані при вирішенні питання про можливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання. До того ж загальна сума матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 за вироком суду першої інстанції, становить 55 000 грн., проте станом на 10.11.2020 року, тобто на час розгляду апеляційної скарги обвинуваченого, останній відшкодував лише 500 грн. (а.п.80), що є дуже незначною сумою, порівняно з загальним розміром спричиненої ним шкоди. Доказів про сплату додаткових коштів про відшкодування матеріальної або моральної шкоди стороною захисту надано не було.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України по доводах, зазначених в його апеляційній скарзі, не вбачається.

Застосований судом розмір покарання призначений правильно, є відповідним до скоєного, справедливим та достатнім, і колегія суддів не вважає його надмірно суворим, тому підстав для зміни вироку і звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4