Справа № 303/6992/19
Провадження № 11-кп/4808/21/21
Категорія ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001046 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями обвинуваченого на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2020 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чойр Монголія, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, пенсіонера, інваліда ІІ групи, згідно ст.89 КК України раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст.115 КК України до покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі,
з участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити зі зміною правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосуванням статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення. Вважає, що дії ОСОБА_7 належить кваліфікувати за ст. 118 КК України, оскільки не доведено умислу в діях останнього на протиправне заподіяння смерті потерпілому, внаслідок того, що обвинувачений сприйняв поведінку потерпілого (нападника), зокрема як усні погрози, так і фізичні дії придушення, побиття тощо, тобто спрямованість і характер його дій, як реальну загрозу. Звертає увагу суду на те, що можливість захищатися від фізично сильнішої людини у обвинуваченого була вкрай обмежена, у зв`язку із його фізичним станом та станом здоров`я. На переконання апелянта, в даній ситуації у обвинуваченого виникла підстава для необхідної оборони, й він вийшов за межі заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.
В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати як незаконний, та такий, що прийнятий із порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильною оцінкою доказів та неповнотою судового розгляду, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення. Стверджує, що його показання судом викладені частково, зокрема залишено поза увагою те, що потерпілий обхопив його навколо шиї руками та потягнув на себе, почав стискати шию, він відчув хруст у шиї, стало зле, він почав задихатись, з`явилось запаморочення у голові, проте йому вдалось вирватися, після цього потерпілий наніс йому декілька ударів в голову та в скроню, потім вдарив ногою, та від удару він впав на підлогу, перекинувши стіл, а потерпілий сів на нього та почав бити по голові, грудях та шиї, потім потерпілий встав та пішов з кімнати. Стверджує, що після цього він почув шум, піднявшись, вийшов з кімнати та побачив кров і потерпілого, який лежав у ванній кімнаті та на ньому теж була кров, від побаченого йому стало зле, він ледве не втратив свідомість, тому погано пам`ятає, що відбувалось потім, все було немов у тумані, а тому не може пригадати коли з`явився ніж. Вважає, що висновки експерта не відповідають дійсності, оскільки навколо його шиї були ушкодження, між тим у судовому засіданні під час допиту, експерт підтвердив наявність ушкоджень на шиї, проте він не міг визнати ступень їх тяжкості. На думку обвинуваченого, суд однобічно та неповно провів судове слідство. Звертає увагу, що судом не було прийнято до уваги стан його здоров`я, а саме те, що він є інвалідом ІІ групи з порушенням функцій хребта, оскільки має у шийному відділі хребта 2 імпланти, що викликає оніміння кінцівок та значну слабкість м`язів рук у порівняні із здоровою людиною, та має металевий стержень у нозі. Вказує на те, що згідно комісії МСЕК він визнаний непрацездатним, в той час як експерт у висновку вказує, що він не втратив працездатність, що залишено поза увагою суду. Наголошує на тому, що він мав поганий стан почуття й під час допиту в поліції, у зв`язку із чим його було направлено до лікарні та проведено експертизу щодо наявності у нього тілесних ушкоджень, яку з невідомих йому причин не долучено до матеріалів провадження. Звертає увагу на те, що поліцію було викликано ним, й одразу відбулось його затримання, тобто 12.05.2019 року, а не 13.05.2019 року, як зазначено у справі, та у порушення його права на захист, йому було надано захисника лише 13.05.2019 року. Вважає, що у такий спосіб, скориставшись його перебуванням у шоковому стані, працівники поліції та експерт, вели обвинувачення з обвинувальним ухилом. Висловив свою незгоду із висновком експерта №89/19 від 14.05.2019 року, проте він не пам`ятає коли саме особисто ним було підписано цю експертизу, про що він наголошував у суді. Також звертає увагу на те, що він перебуває на обліку у лікаря невролога, й лікування, уколи повинно призначатись цим лікарем, й на підставі саме дозволу цього лікаря вирішуватись питання щодо можливості його перебування під вартою за станом здоров`я, проте такий дозвіл наданий лікарем швидкої допомоги, лікарем-неврологом він не був оглянутий, що, на думку обвинуваченого, є порушенням його прав. Вказує, що він був змушений захищатись від нападу потерпілого, доказом чого є висновок експерту, де вказано, що три удари, нанесені потерпілому є легкого ступеню тяжкості. Стверджує, що всі тілесні ушкодження потерпілому нанесені за життя, у різні частини тіла, що й свідчить про захист від нападу останнього. Вказує на те, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, рівень етилового вмісту у крові становив 3,02%. Наголошує на тому, що його м`язова сила у 2 рази слабкіша аніж у здорової людини, що не відображено у висновку експерта та у вироку суду. Вказує на упереджене ставлення слідчого. Звертає увагу на висновок судово-психіатричної експертизи №72 від 13.06.2019 року щодо погіршення його емоційно-психічного стану саме через подію, що сталась. Посилається на те, що слідчий мав намір перекваліфікувати його дії на ст. 118 КК України чи ст. 116 КК України після отримання висновку генетичної експертизи, виходячи з напрямків нецілеспрямованих ударів у потерпілого, проте не встиг, оскільки закінчився строк досудового слідства й йому було потрібно передавати справу до суду, запевнивши, що суд розбереться, й прокурор подасть клопотання про перекваліфікацію. Стверджує, що його покази у вироку викладені не правильно, оскільки він не казав, що саме він вчинив сварку, яка переросла у бійку, насправді саме потерпілий накинувся на нього після того, як почув, що він отримує пенсію, й він був змушений захищатись, наміру на вбивство він не мав. Апелянт також висловив свою незгоду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн., оскільки він не мав наміру на позбавлення життя, та вказаної суми грошей він немає. Просить при прийнятті рішення прийняти до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що саме він викликав поліцію після події, явився з повинною та щиро покаявся, співпрацював зі слідством, а також те, що подія відбулась внаслідок нападу потерпілого на нього, крім того, врахувати те, що він є інвалідом ІІ групи та потребує постійного лікування, на даний час стан здоров`я погіршується, просить врахувати й те, що стан здоров`я його матері теж погіршується, вона є пенсіонеркою та потребує допомоги. Водночас висловив прохання й про повернення справи на досудове слідство слідчому.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.05.2019 року, біля 23-00 год., ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні спальної кімнати квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вчинив сварку з громадянином ОСОБА_9 , яка переросла в бійку, під час якої ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_7 на дерев`яний столик, на якому знаходився невстановлений досудовим слідством кухонний ніж, який ОСОБА_7 , схопивши в праву руку, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті, свідомо допускаючи їх настання, наніс не менше шести ударів в життєво важливі органи, а саме: у шию, грудну клітку, живіт потерпілого, внаслідок чого, згідно висновку експерта, спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних ран грудної клітки зліва з пошкодженням серцевої сорочки та правого передсердя, лівої легені, передньої черевної стінки зправа, що супроводжувалося зовнішньою та внутрішньою кровотечами, з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, які виникли за короткий проміжок часу до настання смерті, як такі, що небезпечні для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із безпосередньою причиною настання смерті.

Під час апеляційного розгляду:

-обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, вирок суду скасувати;

-прокурор заперечували з приводу доводів апелянтів, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненням до неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу з доповненнями належить залишити без задоволення, вирок суду - без змін, за таких підстав.
Ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_9 суд першої інстанції всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, дав оцінку доказам, наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності та прийняв рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК України, з належним його обґрунтуванням.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, та доводів обвинуваченого та його захисника, докази, надані суду стороною обвинувачення, з огляду на положення ст. 94 КПК України, під сумнів не ставляться.
В той же час, на думку апелянтів, судом дана невірна оцінка показанням обвинуваченого, висновку судово-медичної експертизи №89/19 від 14.05.2019 року в частині виявлених на тілі обвинуваченого тілесних ушкоджень, висновку щодо рівня його працездатності, висновку судово-психіатричної експертизи №72 від 13.06.2019 року в частині емоційно-психічного стану обвинуваченого.
Проте, такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими.
В своїй апеляційній скарзі сторона захисту просила перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст.118 КК України, яка передбачає відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
Така ж позиція викладена й в доповненні до апеляційної скарги обвинуваченого.
Під час апеляційного перегляду було перевірені доводи сторони захисту про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в стані необхідної оборони, які не знайшли свого підтвердження.
Так, з огляду на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , які останній надав безпосередньо в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що його дії були явно не співмірними тій загрозі його життю і здоров`ю з боку потерпілого, про яку заявляє обвинувачений.

В суді першої інстанції обвинувачений пояснив, та підтвердив під час апеляційного перегляду, що в квартирі перебували тільки він з потерпілим, припускає, що саме він спричинив потерпілому тілесні ушкодження, але за яких обставин не пам`ятає, чи брав він в руки ніж під час суперечки з потерпілим, сказати не може.

За результатними апеляційного перегляду не встановлені такі дії потерпілого в наслідок яких обвинувачений перебував в стані необхідної оборони або, відповідно, міг її перевищити.

Твердження апелянта про те, що всі тілесні ушкодження потерпілому нанесені за життя, у різні частини тіла, що, на його думку, й свідчить про захист від нападу останнього, є безпідставними, виходячи з послідовності та цілеспрямовані ударів обвинуваченого.

Характер, локалізація, кількість виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого, зокрема не менше 6-ти ударів колюче-ріжучим предметом в область шиї, ключиці, грудної клітки зліва та передньої черевної стінки зправа, а також не менше 3-х ударів твердим тупим предметом (синці), беззаперечно свідчать про наявність у обвинуваченого умислу саме на позбавлення життя потерпілого.

Про те, що обвинувачений усвідомлював свої дії та можливі наслідки, свідчить висновок судово-психіатричної експертизи № 72 від 13.06.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих дій на психічні захворювання не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а виявлені ознаки помірно-вираженого астено-невротичного синдрому на фоні неврологічного захворювання, не позбавляло його здатності під час скоєння кримінального правопорушення усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Враховуючи наведене вище, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він знаходиться на обліку у лікаря-невролога, а після бійки з потерпілим перебував у шоковому стані, чи в будь-якому іншому емоційному стані, який міг би здійснити суттєвий вплив на його свідомість та діяльність, не знайшли свого підтвердження.

Посилання обвинуваченого на те, що ним особисто було повідомлено в поліцію про смерть потерпілого, що на його переконання свідчить про відсутність в нього умислу на вбивства, не є слушними, оскільки з протоколу проведення слідчого експерименту від 17.05.2019 року вбачаться, що ОСОБА_7 після нанесення ударів потерпілому ножем, викинув його в річку, що свідчить про намір останнього приховати сліди злочину, а в закинутому приміщенні сховав мобільний телефон, який належав потерпілому.
Вказані обставини обвинувачений не заперечував ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду.
Крім того, доводи обвинуваченого на предмет того, що потерпілий обхопив його навколо шиї руками та потягнув на себе, почавши стискати шию, від чого залишились явні ушкоджень на шиї обвинуваченого, не знайшли свого підтвердження, й вказані твердження обвинуваченого були предметом розгляду суду першої інстанції, що вбачається з мотивувальної частини вироку суду про те, що під час допиту експерта в судовому засіданні, ним наголошувалось на тому, що всі виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодженні зафіксовані у висновку, ніяких ушкоджень в області шиї виявлено не було.
Водночас, експертом було роз`яснено, що при стисканні шиї людини, залишаються відповідні сліди, які не зникають протягом п`яти днів, і такі сліди неможливо не виявити.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині критичного ставлення до вказаних пояснень обвинуваченого, в той час як покази щодо наявність між ним та потерпілим сварки, яка переросла в бійку, та вчинення відносно обвинуваченого насильницьких дій з боку потерпілого, суд першої інстанції визнав не спростованими.
При прийняті рішення про відсутність стану необхідної оборони у обвинуваченого свідчить в тому числі й той факт, що в момент виниклої сварки, потерпілий перебував у тяжкому ступені алкогольного сп`яніння з концентрацією етилового спирту 3,02 %, що встановлено при судово токсикологічному дослідженні крові потерпілого.
Суд першої інстанції врахував також той факт, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 , спрямовані на умисне позбавлення життя людини, були в певній мірі спровоковані самим потерпілим, який наніс обвинуваченому удари і завдав йому легких тілесних ушкоджень.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно кваліфіковані дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Посилання при цьому апелянтів на вчинення обвинуваченим злочину в стані необхідної оборони є безпідставними, оскільки у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого акту суспільно небезпечного посягання, яке б реально загрожувало заподіянням шкоди здоров`ю чи життю обвинуваченого або інших осіб та яке б підлягало негайному відверненню чи припиненню, не було.
Ретельно досліджуючи вказане питання з огляду на позицію захисту, проаналізувавши показання обвинуваченого щодо обставин та механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, висновки експертів та інші докази у провадженні, колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ст.118 цього Кодексу.
Залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, колегія суддів врахувала показання обвинуваченого, викладені ним в доповненні до апеляційної скарги, й розцінила їх як захисну версію обвинуваченого, виходячи з поведінки обвинуваченого як під час події, так і після неї, - залишення без надання медичної допомоги потерпілого, приховування знаряддя злочину ніж викинув у річку, та на переконання колегії судів, дії потерпілого, за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, які б викликали в зв`язку з цим невідкладну необхідність у нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень саме ножем в життєво важливі органи.
При прийнятті такого рішення, колегія суддів враховує й вік як обвинуваченого, якому станом на час вчинення злочину було 37 років, так й вік потерпілого, якому було 65 років, який, відповідно, був пенсіонером за віком, та має відповідний стан здоров`я осіб такого віку, що є загальновідомою обставиною, щ не потребує додаткових доказів.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що судом були враховані й обставини на які посилається апелянт в частині пом`якшення йому покарання, а саме те, що він викликав поліцію після події, він є інвалідом ІІ групи, а також те, що подія відбулась внаслідок нападу потерпілого на нього.
Твердження обвинуваченого про те, що він явився з повинною, а судом не визнано це як обставину, що пом`якшує покарання, є безпідставним, оскільки з`явлення із зізнанням (заява про явку з повинною) передбачає повне визнання вини у скоєному злочині.
Наявність у обвинуваченого хворої матері пенсіонерки, що потребує допомоги, не є тією безумовною обставиною, що впливає на пом`якшення покарання обвинуваченому.
Посилання апелянта на погіршення стану його здоров`я та потреба у постійному лікуванні, не впливає на обраний судом першої інстанції вид та розмір покарання, оскільки доказів, неможливості отримання обвинуваченим лікування в умовах медичної частини установи виконання покарань, не надано.
Згідно ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення», адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.
Діючим законодавством визначений певний перелік обставин, що пом`якшують покарання (ст. 66 КК України) й у кожному конкретному випадку вказані обставини, визначаються судом.
Обставини на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі як на такі, що, на його думку, пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та співпраця зі слідством, на переконання колегії суддів, не є такими, оскільки зміст пояснень обвинуваченого як в суді першої так й апеляційної інстанції не свідчить про повне визнання вини.
Посткримінальна поведінка особи, а саме виклик правоохоронних органів після вчинення злочину, не знижує ступінь тяжкості злочину.
Оскільки обвинувачений фактично не визнав обставин вчинення кримінального правопорушення, безпідставно стверджувати про те, що він щиро кається.
В той час, щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки.
Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Однак, колегія судів звертає увагу на те, що сам факт посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на наявність щирого каяття з його боку, за умови, що на протязі всього судового розгляду обвинувачений не висловив суму, не визнавав своєї вини, не відшкодував шкоди, не передбачає обов`язок суду враховувати їх як обставини, що пом`якшують покарання, що повністю узгоджується з позицією касаційного суду (постанова від 18.09.19 року у справі № 166/1065/18).
До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також те, що Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Отже, при прийнятті рішення щодо справедливості обраного судом першої інстанції виду та розміру покарання, колегія суддів виходить з того, що внаслідок злочину, потерпілий був позбавлений життя, що відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою цінністю в державі.
У ст. 17 Закону від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відтак, зогляду на обставини, встановлені під час апеляційного перегляду, поведінку винного, а також сукупність всіх обставин вчиненого діяння, індивідуалізацію кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вказаним вище вимогам закону, й практиці Європейського суду з прав людини.
Призначене ОСОБА_7 покарання у виді 9 років позбавлення волі, на переконання колегії суддів, є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, оскільки санкція ч. 1 ст. 115 КК України передбачає покарання від 7 до 15 років позбавлення волі, та суд першої інстанції призначив покарання ближче до мінімальної межі.
Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, та таким, що відповідає принципу верховенства права, й узгоджується з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішеннями Європейського суду з прав людини.

Факт наявності у обвинуваченого ІІ групи інвалідності, фактично було враховано судом першої інстанції під час призначення покарання, та такий стан особи не свідчить про неможливість вчинення ним злочину, та несправедливість призначеного покарання.
Посилання обвинуваченого на те, що його було затримано 12.05.2019 року, а не 13.05.2019 року як зазначено судом, не знайшло свого підтвердження, оскільки матеріали провадження містять протокол затримання особи датований саме 13.05.2019 року, який підписаний як обвинуваченим, так й його захисником (а.к.п. 161-164 т. 1).

Жодних скарг щодо незаконного затримання матеріали провадження не містять.

Під час апеляційного перегляду не встановлено порушення права на захист обвинуваченого, як про це наголошено в апеляційній скарзі, ані під час досудового розслідування, ані в суді першої інстанції.

Щодо доводів обвинуваченого в частині незгоди із стягненням моральної шкоди у розмірі 200 000 грн., оскільки він не мав наміру на позбавлення життя, та вказаної суми грошей він немає, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 23 ЦК України, врахував характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілого ОСОБА_10 , у зв`язку з втратою батька, і виходячи із принципу розумності та справедливості, на противагу доводам обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди на суму саме 200 000 грн., з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на глибину моральних переживань потерпілого через порушення у зв`язку з цим життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, тяжкість вимушених змін у житті потерпілого, час і зусилля необхідні для відновлення душевного стану.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи обвинуваченого про відсутність в матеріалах провадження висновку експерту щодо наявності у нього тілесних ушкоджень, не є слушними, оскільки як протоколом освідування особи від 12.05.2019 року, так й фотознімками до нього, зафіксовано наявність на тілі обвинуваченого явних тілесних ушкоджень (с.к.п. 145-149 т. 1), й відповідним висновком експерту встановлено ступень їх тяжкості як легкі тілесні ушкодження, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я і стійку втрату працездатності.
Посилання апелянта на те, що висновок експерту в частині того, що тілесні ушкодження не потягли втрату працездатності суперечать висновку МСЕК про визнання обвинуваченого непрацездатним, не є слушними, оскільки висновок експерта стосується виключно наявності тілесних ушкоджень у обвинуваченого, отриманих в результаті бійки між ним та потерпілим 07.05.2019 року.
Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, апеляційна скарга захисника з доповненнями обвинуваченого, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями обвинуваченого, залишити без задоволення.
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим з моменту отримання її копії.

Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4