Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
Справа № 215/5580/19
Провадження 1-в/215/48/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,
за участю прокурора ОСОБА_4
засудженого ОСОБА_3
захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

Засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним клопотанням, у якому просить звільнити його достроково або замінити невідбуту частину його покарання більш м`яким, оскільки зникли обґрунтовані пенологічні підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань; а також визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини призначеного йому покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватися.
В обґрунтування клопотання посилається, зокрема на статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод, статтю 28 Конституції України, на рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства». Вважає, що питання про дострокове звільнення від довічного ув`язнення має бути вирішене з урахуванням пріоритету міжнародного права над національним, а звільнення довічника має бути на підставі самої ст. 3 Конвенції у розумінні Європейського суду та ст.28 Конституції України. Наголошує, що ЄСПЛ прямо визнав, що інститут помилування президентом не є достатнім для дотримання ст.3 Конвенції, оскільки його процедура та результат не мають належний ступінь передбачуваності, тому довічно ув`язнений має право знати, що він має робити для того, щоб стосовно нього було розглянуто питання про дострокове звільнення. Крім того, зазначає, що відсутність належних процесуальних гарантій не має бути перешкодою для позбавлення надії на звільнення.
Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_5 та засуджений ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали клопотання з наведених вище мотивів та просили його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_3 . При цьому посилався на те, що заміна довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання передбачена інститутом помилування.
Заслухавши засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2009 р., залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 06.04.2010 р., ОСОБА_3 визнано винуватим і засуджено за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, 13 ч.2 ст. 115, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
На даний час засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «Криворізька установа виконання покарань №3» з 19.01.2013 року, про що свідчить довідка №5/10-720 від 16.12.2019 р.
Згідно зі ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.
Крім того, законодавцем визначено, що застосування судом умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є не обов`язком, а правом і таке звільнення може бути застосоване за певних умов.
Тобто чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 81 та 82 КК України передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3
ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання
(п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України).
З положень частини 7 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України вбачається, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України.
Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Суд приймає до уваги, що відповідно до пункту 4а Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно-дострокове звільнення» (2003) для зменшення несприятливих наслідків позбавлення волі і сприяння поверненню засудженого у суспільство за умов, які гарантували б безпеку цього суспільства, умовно-дострокове звільнення повинно бути у відповідності до закону доступним кожному засудженому, в тому числі особам, що засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому у відповідності до цієї ж Рекомендації умовно-достроковим звільненням в її розумінні не вважаються амністія та помилування.
Згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 814 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.
Відповідно до пункту 26 Рекомендації Ради Європи щодо перенаселення в`язниць (Recommendation No. R (99) 22 concerning prison overcrowding and prison population inflation) мають розроблятися спеціальні індивідуальні плани відбування покарання, які розраховані на ресоціалізацію засуджених, зниження рецидивізму, забезпечення безпеки суспільства.
Однак дані акти не є міжнародними договорами в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 р., згідно з якою «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування.
Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Також, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.). Чинна в Україні норма
(ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення
(п. 58 зазначеного рішення).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.
Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46.
Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення.
12.03.2019 р. ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.
З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., слід звернути увагу на наступне.
Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.
До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.
Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України у виді зміни законодавства, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Стосовно посилання засудженого ОСОБА_3 на пріоритет міжнародного права, а звідси застосування при розгляді його заяви практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права шляхом подання відповідних законопроектів на розгляд до комітетів Верховної Ради України.
Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, вирішення таких питань можливо судом в порядку діючих положень законодавства України.
Однак, станом на момент розгляду даної справи, законодавством України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Зважаючи на викладене, заява засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає через відсутність законних підстав для такої заміни.
Крім того, суд відхиляє вимоги засудженого щодо визначення терміну можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини призначеного йому покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення, а також встановлення чітких критеріїв, на підставі яких він має відбуватись, оскільки зазначене не передбачене положеннями Кримінального кодексу України, а звідси не входить до повноважень суду.
Отже, враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення клопотання відсутні.
Керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала суду не набрала законної сили.

Суддя: