ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1140/19 Номер провадження 11-кп/814/1043/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000485, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кунцеве, Новосанжарського району, Полтавської області, українця, громадянина України, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 15.01.2018 року Комсомольським міським судом Полтавської області за ч. 1 ст. 122, 75 КК України на 2 роки обмеження волі з іспитовим строком 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України, за сукупністю вироків до вказаного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 15.01.2018 року у виді 2 років обмеження волі, які переводяться в 1 рік позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 19 травня 2019 року, приблизно о 19 годині ОСОБА_8 за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_2 , умисно, на ґрунті особистої неприязні наніс своїй старій хворій матері ОСОБА_9 , 1941 року народження приблизно два удари кулаком в область голови, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забитої рани лівої надбрівної дуги, лінійного перелому лобної кістки зліва, лінійного перелому правої гілки нижньої щелепи, крововиливу в м`які покрови голови лівої лобно-скроневої ділянки, крововилив під тверду мозкову оболонку в лобній та лівій скроневій ділянках (субдуральну гематому), крововилив під м`які мозкові оболонки, чим заподіяв смерть та розкладання потерпілої на місці події.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений, в якій просить змінити вирок суду та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, призначивши мінімальне покарання, визначене даною статтею.
Вказує, що наніс матері удар в область голови, після якого остання впала на диван та вдарилася об стіну головою, після чого пішов з квартири, залишивши матір лежачи на дивані, яка не говорила та не рухалась.
Зазначає, що не мав наміру заподіяти смерті людині, після падіння матері жодних ударів їй не наносив; не міг подумати, що нанесені ним два удари кулаком у ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , будуть фатальними та що від них мати помре, а отже настання смерті ОСОБА_9 не охоплювалось його умислом.
Звертає увагу на відповідність його показань, наданих під час проведення слідчого експерименту, механізму утворення, кількості та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених на трупі та встановленими у ході проведення судово-медичних експертиз.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та захисника в його інтересах на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Факт нанесення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень його матері, ОСОБА_9 , що спричинили смерть потерпілої за встановлених обвинувальним актом та вироком суду фактичних обставин ніким із учасників провадження не оспорюється.
Вироком суду дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України як умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
При цьому, не оспорюючи факту нанесення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 вказує на відсутність у нього умислу на заподіяння смерті матері та просить перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, призначивши йому мінімальне покарання.
Доводи обвинуваченого про відсутність у його діях умислу на спричинення смерті ОСОБА_9 є слушними.
Так, відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 N 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Допитаний обвинувачений ОСОБА_8 , вину у вчиненні умисного вбивства не визнав, вказав, що наніс матері удар кулаком в область голови, від якого остання з положення сидячи впала на диван та вдарилась об стіну головою, та удар кулаком в плече. Після чого пішов з квартири, залишивши мати лежати на дивані нерухомо. Про те, що ОСОБА_9 померла не знав, а те, що мати померла виявив лише через два-три дні після того, як повернувся додому.
Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_8 вказав на те, що завдав ОСОБА_9 один удар в голову, один під око по обличчю та два удари у груди, що зафіксовано протоколом слідчого експерименту від 05.06.2019 року. Дані показання відповідають механізму утворення тілесних ушкоджень, але кількість та локалізація травмуючих дій лише частково відповідають показам ОСОБА_8 , що встановлено висновком судово-медичної експертизи № 452/2 від 05.07.2019 року.
При цьому за даними висновків експерта №452 та №452/1 від 05.07.2019 року причиною смерті ОСОБА_9 стала закрита черепно-мозкова травма, що ймовірніше за все утворилась не менше ніж від двох травматичних предметів з властивістю тупого твердого, яким могла бути рука зажата в кулак, за механізмом удару, та утворилася незадовго до настання смерті. Закрита черепно-мозкова травма має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, а в даному випадку, як такі, що призвели до смерті.
Відповідно до висновку експерта №452, як правило, такі черепно-мозкові травми супроводжуються втратою свідомості, що підтверджує показання ОСОБА_8 щодо залишення матері у квартирі у непритомному стані без розрахунку на те, що остання помре.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказали на існування випадків побиття ОСОБА_8 своєї матері, що підтверджує існування у обвинуваченого стійкого психічного ставлення у формі умислу до нанесення ним ударів ОСОБА_9 як до таких, що хоча і спричиняють потерпілій негативні наслідки у формі тілесних ушкоджень, проте не тягнуть за собою її смерті.
Наведені докази підтверджують наявність у ОСОБА_8 умислу саме на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , проте, попри висновок суду першої інстанції, не встановлюють наявність умислу на її вбивство.
Не підтверджують наявність умислу на спричинення смерті потерпілій й інші докази по справі, які суд першої інстанції помилково розцінив які такі, що доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Крім того, відсутність умислу на вбивство підтверджується поведінкою обвинуваченого, який після нанесення ударів потерпілїй свої дії не продовжував, хоча мав для того реальну можливість, припинив їх добровільно.
Враховуючи сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, їх кількість, а саме, нанесення двох ударів кулаком, без спеціально пристосованого знаряддя; характер і локалізацію ударів; відносини обвинуваченого з потерпілою, колегія суддів приходить до висновку, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 був спрямований на завдання потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Безумовний висновок про наявність в діях обвинуваченого умислу на вбивство з огляду на матеріали справи та з урахуванням вказаних обставин не видається можливим.
Висновки суду щодо підтвердження наявності у обвинуваченого умислу на умисне вбивство тим, що ОСОБА_8 після нанесення ударів матері залишив її саму у квартирі, не надав належної допомоги та приховав труп, не повідомивши про її смерть є непереконливим, оскільки така поведінка обвинуваченого вказує на спробу уникнути ним кримінальної відповідальності.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_9 , а відтак дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації з ч. 1 ст.115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки, зібрані у кримінальному провадженні докази, не містять об`єктивних даних, які б свідчили про намір ОСОБА_8 вчинити умисне вбивство ОСОБА_9 , а тому дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілої.
Водночас доводи обвинуваченого про призначення йому мінімального покарання, передбаченого ч.2 ст.121 КК України є неспроможними з огляду на наступне.
Так, згідно статей 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_8 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким; особу обвинуваченого, який раніше судимий за злочин проти життя та здоров`я людини, проте належних висновків не зробив та знову вчинив злочин під час іспитового строку; негативно характеризується, не працює, на обліках в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, не одружений; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме, рецидив злочину та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Також бере до уваги те, що обвинувачений не повідомив про вчинення ним кримінального правопорушення та смерть потерпілої, а після того як виявив, що ОСОБА_9 померла, переховував її тіло у кладовці, який було виявлено працівниками поліції лише після виклику їх свідками.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначити йому максимальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.121 КК України, достатнє для виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню ними нових злочинів.
При цьому з урахуванням невідбутого ОСОБА_8 покарання за попереднім вироком, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 71, з урахуванням положень ст. 72 КК України, за сукупністю вироків до вказаного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 15.01.2018 року.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 та призначення покарання змінити.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, з урахуванням положень ст.72 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Комсомольсьского міського суду Полтавської області від 15.01.2018 року у виді 2 років обмеження волі, що відповідає 1 року позбавлення волі, та остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4