Номер провадження: 11-кп/813/1285/20
Номер справи місцевого суду: 499/403/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року по кримінальному провадженні №0000365 внесеному до ЄРДР 21.12.2018р. відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Єреміївка Роздільнянського району Одеської області, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, працюючого трактористом машиністом, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді - 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі із випробуванням, встановивши йому іспитовий строк - 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судової авто-технічної експертизи в сумі 1716 грн.
Вирішено долю речових доказів.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що 21.12.2018 року він керував технічно справним автомобілем «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в салоні якого на задньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснюючи рух по автодорозі М-05 сполученням «Київ - Одеса» у Іванівському районі Одеської області, діючи з необережності, що виразилася у злочинній самовпевненості, порушив п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1 «Правил дорожнього руху» України, якими передбачено:
п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та іншій, осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
п. 2.3. (б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
Так, в зазначений день та час, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснюючи рух на ділянці 405 км автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса» з боку м. Одеси в напрямку м. Києва, у Іванівському районі Одеської області, в темний час доби, в несприятливих погодних умовах у вигляді ожеледиці на дорожньому покритті, відповідно не відреагував на погіршення погодних умов та зміну дорожньої обстановки.
Здійснюючи рух на обледенілому дорожньому покритті автодороги, маючи реальну і об`єктивну можливість під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху враховувати дорожню обстановку та відповідно реагувати на її зміну, водій ОСОБА_8 не обрав безпечну швидкість руху керованого ним автомобіля та не прийняв заходів щодо подальшого безпечного руху керованого транспортного засобу, внаслідок чого не впорався з його керуванням та допустив зіткнення передньою частиною кузову керованого ним автомобіля «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із задньою частиною напівпричепу «БЭС» реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі з сідловим тягачем «МАЗ 544006» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який здійснював рух попереду в попутному напрямку.
Під час дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в КУ «Іванівська ЦРЛ», куди був доставлений для надання медичної допомоги.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , отримав наступні тілесні ушкодження: садна лиця, вогнищеві крововиливи в м`які покрови голови, масивну субдуральну гематому, субарахноідальні крововиливи, вогнищеві крововиливи в м`які тканини середостіння по ходу аорти, в ворота легень, а також підтримуючу зв`язку печінки, гвинтоподібний перелом верхньої третини стегнової кістки.
Смерть ОСОБА_10 полягає в причинному зв`язку з наявними ушкодженнями і настала від закритої черепно-мозкової травми, у вигляді масивного крововиливу під оболонки головного мозку, який обумовив значний набряк, здавлення головного мозку і припинення функції центральної нервової системи.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого оскільки судом не надано належної правової оцінки наслідкам дорожньо-транспортної пригоди, а саме смерті людини, життя якої є найбільшою соціальною цінністю.
Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_7 просить скасувати вирок в частині призначення покарання та постановити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки та покласти обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.
Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, що було встановлено судом першої інстанції на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_8 , який в повному обсязі визнавав обвинувачення, в зв`язку з чим суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, та розглянув кримінальне провадження у спрощеному порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій судом першої інстанції за ч. 2 ст. 286 КК України ніким із учасників кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
Судове рішення переглядається лише в частині призначення покарання.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту» роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Санкцією частини 2 статті 286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з застосуванням статей 75, 76 КК України, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 65, 66 КК України, врахував характер та ступень тяжкості злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік та сімейний стан, наявність на його утриманні малолітньої дитини, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, думку прокурора, яка вважала за можливе призначити покарання з застосуванням ст. 75 КК України.
При прийнятті рішення про призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин вперше та з необережності, має на утриманні малолітню дитину, працює трактористом-машиністом, завдяки чому він фінансово утримує себе та свою сім`ю.
Однак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що в наслідок скоєння обвинуваченим злочину загинула людина, життя якої є найбільшою соціальною цінністю, що встановлено ст. 3 Конституції України.
Зазначені обставини на думку апеляційного суду вказують на необґрунтованість висновку суду щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами.
Враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину і його наслідків у вигляді загибелі людини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не призначив обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки на думку апеляційного суду не призначення додаткового покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам вчиненого злочину, з причин м`якості.
При цьому, апеляційний суд вважає, що необхідності у задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора в частині визнання ОСОБА_8 винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України немає, оскільки вироком суду останній вже визнаний винуватим у скоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з чим апеляційний суд погодився.
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому та в цій частині має бути ухвалений новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки та покласти обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. В решті вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання - скасуванню, з ухваленням нового вироку у цій частині.

Керуючись статтями 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.
Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4