Справа № 204/7139/19
Провадження № 1-кп/204/311/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 серпня 2020 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань кримінальне провадження № 0001184 внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 травня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває дане кримінальне провадження.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , заявив клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими в даному кримінальному провадженні. В обґрунтування клопотання вказав, що нормами ч. 2 ст. 246 КПК України визначено, що негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені статтями 260, 261, 262, 263, 264 (в частині дій, що проводяться на підставі ухвали слідчого судді), 267, 269, 269-1, 270, 271, 272, 274 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів. В клопотанні про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій від 05 травня 2019 року досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_7 вимагає від директора ТОВ «Дан Пак» неправомірну вигоду в сумі 30000 грн. Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення визначена за ч. 4 ст. 368-3 КК України, а згідно ч. 4 ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обставини, які давали підстави підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України є показання свідка ОСОБА_8 . Натомість в заяві від 30 травня 2019 року поданої до начальника ГУ КЗЄ СБ України громадянином ОСОБА_8 , а ні слова не йдеться про вимагання грошових коштів, як передбачено санкцією ч. 4 ст. 368-3 КК України. Більше того, в заяві йдеться про те, що ОСОБА_8 діє по довіреності від ТОВ «Дан Пак», проте належно завіреної довіреності, а також наказу № 13 про призначення ОСОБА_8 директором та рішення № 2 про зняття повноважень з ОСОБА_9 в матеріалах кримінального провадження не має. Слідчий суддя Апеляційного суду досить формально поставився до питання перевірки таких даних. Для реалізації дотримання такого права, слідчий суддя мав з`ясувати питання чи є взагалі в діях ОСОБА_7 склад злочину передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України. 27 вересня 2019 року слідчий СУ ГУ НП у місті Києві ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_7 про зміну повідомленої підозри з ч. 4 ст. 368-3 на ч. 3 ст. 386-3 КК України. Відомості до ЄРДР вносились невідомо ким за заявою ОСОБА_8 про вимагання неправомірної вигоди за правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 368-3 КК України, а тому негласні слідчі (розшукові) дії проводились саме в межах даної кваліфікації кримінального провадження щодо тяжкого злочину. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 246 КПК України, НСРД можуть проводитись щодо тяжких та особливо тяжких злочинів, проте, інкриміноване кримінальне правопорушення було перекваліфіковане з ч. 4 ст. 368-3 (тяжкого злочину) на ч. 3 ст. 368-3 КК України (злочин невеликої тяжкості), а тому результати проведених НСРД не можуть бути допустимими доказами та повинні визнаватись очевидно недопустимими доказами. Крім того, під час надання матеріалів кримінального провадження у відповідності ст. 290 КПК України, стороною обвинувачення не було надано для ознайомлення оптичні диски DVD-R негласних слідчих дій за № 10803, № 10788, № 10789, № 10790, посилаючись на ч. 3 ст. 254 КПК України. Слідчим та прокурором невірно було трактовано норму ч. 3 ст. 254 КПК України, в зв`язку з чим сторона захисту була позбавлена можливості з`ясувати оригінальність та аутентифікацію голосів особами, які зазначені в протоколах НСРД. В зв`язку з чим сторона захисту ставить під сумнів оригінальність та аутентифікацію голосів особами, які зазначені в протоколах НСРД в раках кримінального провадження № 001184, так як в матеріалах даного провадження відсутня фоноскопічна експертиза, яка може відповісти на питання, чи належать голоси, які знаходяться на DVD-R дисках негласних слідчих дій учасниками кримінального провадження та чи присутнє редагування аудиозапису розміщених на тих же DVD-R дисках негласних слідчих дій № 10803, № 10788, № 10789, № 10790. У зв`язку з тим фактом, що вищевказані докази отримані з порушенням встановленої процедури, передбаченої ч. 2 ст. 246, 290 КПК України, просив визнати докази, які отримані внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0001184 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 травня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 КК України, очевидно недопустимими.
Обвинувачений ОСОБА_7 , а також його захисник ОСОБА_6 , підтримали клопотання захисника ОСОБА_5 .

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, оскільки на момент звернення до Київського апеляційного суду з клопотанням про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій та ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій відповідно правові підстави щодо проведення негласних слідчих дій, а саме тяжкість злочину, кваліфікація, доведеність і обґрунтованість клопотання, це все було і відповідно до ухвали слідчого судді, який розглядав ці клопотання та виніс ухвалу про їх задоволення. Відповідно до цієї ухвали було проведено негласні слідчі (розшукові) дії, були складені протоколи, які на теперішній час розсекречені. Стосовно того питання на яке вказує захисних щодо тяжкості злочину, тому негласні слідчі (розшукові) дії є недопустимими, оскільки за ч. 4 ст. 368-3 КК України є тяжкий злочин, а після перекваліфікації дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 3 ст. 368- 3 КК України які не є тяжким злочином, зазначає наступне. Відповідні правові висновки вже зроблені Верховним Судом України, а саме при розгляді справи № 607/1544/17 від 01.04.2020 року щодо перекваліфікації з тяжкого злочину на злочин невеликої тяжкості, що ніяк не свідчить, про те, що ознаки кримінального правопорушення відсутні, або ж правові підстави негласної слідчої (розшукові) дії на той час нівелюють ті обставини що існували тоді і на підставі яких слідчою суддею було винесено ухвалу про надання дозволу на негласні слідчі (розшукові) дії. Більш того, клопотання, ухвали, протоколи є чинними, вони розсекречені надані сторонам. Ці диски в суді будуть переглядатися, вони є розсекреченими. Навіть сьогодні він готовий надати копію дисків. На той час можливо не були розсекречені диски, протоколи ще перебували в стадії розсекречування. Тоді була відмова, а зараз він готовий надати копії дисків сторонам кримінального провадження. Вважає, що немає ніяких правових підстав говорити про те, що докази є завідомо недопустимими, тому що дотримано всю процедуру їх отримання від звернення до слідчого судді і до процедури їх розсекречування, до процедури їх відкриття при ст. 290 КПК України, до тепер. То що змінено частину з 4 на ч. 3 даної статті не говорить про те, що докази є недопустимими, тому у задоволенні клопотання захисника слід відмовити.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши подані клопотання, вважає, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.
Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.
Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).
Відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства України докази в кримінальному провадженні повинні бути належними та допустимими.
Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Також, відповідно до положень ст. 89 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому, стаття 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит .
Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження.
Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду, суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
У відповідності до ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
У відповідності до ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; висновки ревізій та акти перевірок.
Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є очевидно недопустимими зазначені у клопотаннях захисника обвинуваченого докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх, в даному випадку суд не вбачає таких.
У судовому засіданні встановлено, що 05.06.2019 року прокурор відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 звернувся з клопотанням до Київського апеляційного суду про надання дозволу прокурору відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 на проведення щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 негласних слідчих (розшукових дій), пов`язаних з тимчасовим обмеженням прав людини на строк два місяці, а саме: аудіо-, відеоконтроль особи, негласну (без відома особи) фіксацію та обробку із використанням технічних засобів розмов цієї особи або інших звуків, рухів, дій, пов`язаних з його діяльністю або місцем перебування тощо, спостереження за особою візуальне спостереження за особою слідчим чи уповноваженою особою для фіксації його пересування, контактів, поведінки, перебування в певному, публічно доступному місці тощо, з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів для спостереження, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з абонентського номеру НОМЕР_1 оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар», яким користується ОСОБА_7
05.06.2019 року ухвалою слідчого судді Київського апеляційного суду в рамках даного кримінального провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України дане клопотання було задоволено.
18.06.2019 року прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 було проведено винесено постанову про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину імітування обстановки злочину із застосуванням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів.
25.06.2019 року прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 була винесена постанова про негайне припинення проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Постановою від 10.07.2019 року було розсекречено матеріальні носії інформації щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання сторони захисту суд не вбачає очевидної недопустимості указаних доказів, а саме: протоколів про результаті контролю за вчиненням злочину № 8/3/1-3759, № 8/3/1-3760, № 8/3/1-3761, № 8/3/1-3840, оскільки вони були проведенні у відповідності до вимог КПК України.
Відповідно до ст. 358 КПК України, дослідження документів - протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності -також іншим учасникам кримінального провадження. Учасники судового провадження мають право ставити запитання щодо документів свідкам, експертам, спеціалістам. Якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.
ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зазначає про те, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд у кримінальному провадженні, включаючи елементи такого провадження, що відносяться до процедури, має бути змагальність, і що має бути забезпечена рівність сторін між обвинуваченням та захистом. Право на змагальний судовий процес у кримінальній справі означає, що і обвинувачення, і захист повинні мати можливість володіти інформацією, ознайомитись із матеріалами і могти прокоментувати зауваження та докази, подані іншою стороною, а також надавати щодо них пояснення (рішення ЄСПЛ у справі «Брандштеттер проти Австрії» від 28 серпня 1991 року). Крім того, пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає, щоб органи прокуратури розкрили стороні захисту будь-які суттєві докази, що їм відомі, за або проти обвинуваченого, рішення у справі «Роу та Девіс проти Сполученого Королівства», «Леас проти Естонії»).
Принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень статті 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності.
На етапі досудового розслідування сторони відповідно до ст. 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, достовірності та допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, який, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні документи (ухвали, постанови, клопотання тощо), що стали підставою для отримання будь-якого з доказів.
Дотримання процесуального порядку та форми отримання доказів передбачає отримання їх у порядку, передбаченому КПК України для слідчих та процесуальних дій. Загальні вимоги та процесуальний порядок проведення передбачено нормами КПК України.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні "Перес проти Франції" від 12.02.2004 року вказав, що "дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи".
З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що без перевірки всіх інших доказів сторони обвинувачення та в разі наявності і доказів захисту, суд буде позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання таких документів. Тому, на думку суду, визнання вищезазначених доказів, на цій стадії судового провадження, недопустимими, у конкретно даному випадку, потягне за собою як наслідок недослідженість обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Тому доводи сторони захисту щодо висновку про очевидну недопустимість отриманих доказів внаслідок таких заходів забезпечення кримінального провадження, на думку суду, - є непереконливими.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що очевидної недопустимості доказів, про які зазначає у своїх клопотаннях сторона захисту, на цій стадії судового провадження, суд не вбачає, і вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Разом з тим, згідно ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.
Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує сторона захисту у своєму клопотаннях.
За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 86, 89, 350, 371,372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про визнання доказів, які отримані внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0001184 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 травня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 КК України, очевидно недопустимими відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1