ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/44/20 Справа № 711/1506/18 Категорія: ст. 366-1 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2018 року, яким

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Шпола, Черкаської області, громадянки України, українки, не працюючої, заміжньої, яка зареєстрована : АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України та виправдано.

в с т а н о в и л а :

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона згідно з наказом в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ОСОБА_10 № 197/0/50-16-к від 12.12.2016 переведена на посаду головного спеціаліста відділу державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області з присвоєнням 9 рангу державного службовця, тобто в розумінні ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави, і відповідно до ст. 45 вищевказаного Закону одночасно суб`єктом декларування, достовірно усвідомлюючи свій статус, що підтверджується прийнятою нею Присягою державного службовця та особистим ознайомленням 17.08.2016 з вимогами Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 46 цього Закону, внесла до щорічної декларації за 2016 рік завідомо недостовірні відомості.

Так, згідно з поданою декларацією ОСОБА_9 не задекларувала жодних об`єктів нерухомості та жодних транспортних засобів, що суперечить фактичним обставинам станом на 31.12.2016, встановленим в ході досудового розслідування. Зокрема, ОСОБА_9 не зазначила в розділі 3 декларації «Об`єкти нерухомості» наявну у неї станом на 31.12.2016 у фактичному користуванні квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 32,6 кв.м., де постійно проживає з 2012 року як орендар квартири на підставі усного правочину із власником квартири ОСОБА_11 . За висновком експерта № 4/2079 від 09.01.2018 ринкова вартість вказаної квартири станом на 31.12.2016 могла складати 332800,00 грн.

Крім того, ОСОБА_9 в розділі 6 декларації «Цінне рухоме майно транспортні засоби» не зазначила наявний у неї станом на 31.12.2016 у фактичному користуванні автомобіль «Subaru Forester», номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, яким вона користувалась на підставі наявного у неї свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником якого є ОСОБА_12 . Згідно з висновком експерта № 4/1570 від 10.08.2017 ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 31.12.2016 могла складати 338602,20 грн.

Отже, ОСОБА_9 маючи на меті приховання наявних у неї у фактичному користуванні об`єкту нерухомості та транспортного засобу, діючи умисно, завідомо не вказала у поданій щорічній декларації за 2016 рік відомості про вище зазначене майно, загальною вартістю 671402,20 грн., що відрізняється від достовірних відомостей на суму понад 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Такі діяння ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковані за ст. 366-1 КК України, як подання суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2018 року ОСОБА_9 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст. 366 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю наявності в її діях складу вказаного злочину.

Суд першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що в діях Возної відсутній умисел на внесення неправдивих відомостей до щорічної декларації за 2016 рік.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок районного суду через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, визнати винною ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ст. 366-1 КК України до штрафу в розмірі 2700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування , строком на 2 роки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора у кримінальному провадженні, який підтримав вимоги апеляційної скарги, доводи ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виходячи із змісту положень ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами, одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться не на її користь.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо Возної виконані в повному об`ємі.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини по справі на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів по справі прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність, що в діях ОСОБА_13 є склад кримінального правопорушення передбаченого ст.366-1 КК України.

При цьому суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті і дав їм належну оцінку з точки зору відносності, допустимості та достатності.

Провівши часткове дослідження доказів по вказаному кримінальному провадженню за клопотанням прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, а вина в скоєнні інкримінованого злочину за ст.366-1 КК України не знайшла свого підтвердження.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 (( ОСОБА_14 ) свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України не визнала. Пояснила, що вона дійсно користувалась квартирою АДРЕСА_3 . Факт користування квартирою не приховувала, так як під час подання декларації за 2016 рік хоча і не вказала її у розділі «Об`єкти нерухомості», проте, інформація про вказану квартиру була внесена як місце фактичного проживання. Крім того, пояснила, що автомобіль «Subaru Forester» не був в постійному користуванні. В 2016 році вона також користувалась іншими автомобілями по мірі необхідності. Як автомобіль «Subaru Forester» так і інші автомобілі їй давав у користування її знайомий. В її користуванні було біля п`яти різних автомобілів.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, орган обвинувачення стверджує про те, що ОСОБА_13 будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави і відповідно до ст.45 ЗУ «про запобігання корупції» від 14.10.2014 року, будучи особою на виконання функцій держави і відповідно до ст.45 Законодіючи умисно, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.46 вказаного вище Закону, внесла до щорічної декларації за 2016 рік завідомо недостовірні відомості. Тобто приховала наявне у неї у фактичному користуванні майно, а саме: квартиру та транспортний засіб, яке складає загальну вартість 671402,20 гривень, що відрізняється від достовірних відомостей на суму понад 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Колегія суддів беззаперечно погоджується з доводами органу досудового розслідування, з чим також погодився суд першої інстанції про те, що відповідно до норми ст.366-1 КК України, ОСОБА_13 є суб`єктом декларування, оскільки на час інкримінованого їй злочину працювала на посаді головного спеціаліста відділу державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, мала 9 ранг державного службовця.

Однак із суб?єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст.366-1 КК України характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.

Безпосередньо дослідивши докази на які вказує в апеляційній скарзі орган досудового розслідування, заслухавши пояснення обвинуваченої колегія суддів приходить до висновку, що сторона обвинувачення не надала переконливих доказів того, що ОСОБА_13 свідомо приховала інформацію щодо користування нею квартирою АДРЕСА_4 та користування автомобілем «Subaru Forester», номерний знак НОМЕР_1 на підставі наявного у неї свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

У суді першої так і апеляційної інстанції ОСОБА_13 пояснила, що вказаною квартироюу АДРЕСА_3 вона користується і даний факт ніколи не приховувала і в своїй декларації вона зазначила дану квартиру, як місце фактичного проживання, хоча не вказала її у розділі «Об`єкти нерухомості».

Отже, для притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК України має бути встановлено і доведено, що вона, як суб`єкт декларування усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, тобто свідомо приховала майно, яким користувалась.

Стосовно не зазначення обвинуваченою у декларації відомостей про автомобіль «Subaru Forester», ОСОБА_13 пояснила, що вказаний автомобіль не був у постійному користуванні на час звітного періоду. Вона користувалась й іншими автомобілями протягом 2016 року (біля п`яти штук), які давав їй знайомий.

Дані пояснення були підтверджені допитаними свідками судом першої інстанції ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які також підтвердили, що протягом 2016 році ОСОБА_13 користувалась декількома автомобілями.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав об`єктивної оцінки показам свідків та виклав їх зміст виключно на користь обвинуваченої, є необґрунтованими.

Так, допитані в ході судового засідання свідки дали наступні покази:

- свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона працювала разом із обвинуваченою і не один раз бачила, як ОСОБА_13 приїздила на роботу на автомобілі «золотого» кольору. Декілька разів бачила, як вона приїздила на чорному автомобілі. В марках автомобіля не розбирається. Про постійне користування автомобілем свідок стверджувати не міг.

- свідок ОСОБА_15 суду показала , що ОСОБА_9 декілька разів її підвозила на автомобілі оливкового кольору та темному Subaru. Також в 2016 роді обвинувачена її близько 10 разів возила на автомобілі Mitsubishi. На автомобілі Subaru возила два рази. Також разом із ОСОБА_13 вона їздила на таксі. На якій машині вона їздила на кінець 2016 року свідок не знає.

- свідок ОСОБА_16 суду показала, що ОСОБА_9 в 2016 році бачила на автомобілі один раз ноли вона її підвозила до м. Шпола, де проживають її батьки. В автомобільних марках вона не позбирається.

- свідок ОСОБА_17 пояснив, що він займається автомобільним

бізнесом. Має на реалізацію багато машин. Перебуває в дружніх стосунках із ОСОБА_9 , яка користувалась його автомашинами, які у нього перебували до моменту їх продажу. Користувалась не постійно, по мірі необхідності.

З показів даних свідків вбачається, що ОСОБА_13 у звітний період тимчасово користувалась декількома автомобілями, в тому числі і спірним автомобілем «Subaru Forester», але жоден із свідків не підтвердив, що дане користування в звітний період носило систематичний характер або на постійній основі.

Покази свідка ОСОБА_17 про належність Возній частини коштів за який був придбаний спірний автомобіль «Subaru Forester», самі по собі не можуть бути належним доказом права власності Возної на вказаний автомобіль, а які-небудь належні докази з цього приводу, суду не надані.

Також такі покази свідка ОСОБА_17 в сукупності з іншими доказами у справі не підтверджують, що ОСОБА_13 в звітний період на постійній основі користувалась цим автомобілем, тому доводи прокурора з цього приводу також є необґрунтованими.

Відповідно до п.п. «б» ч.1 ст.46 ЗУ «Про запобігання корупції у декларації» передбачений обов`язок внесення відомостей щодо майна, який суб`єкт декларування користується це не тільки сам факт користування майном на кінець звітного періоду, а також системний характер такого користування.

Інших доказів, які б підтвердили систематичне користування Возною автомобілем «Subaru Forester», номерний знак НОМЕР_1 матеріали кримінального провадження не містять.

Разом з тим, відповідно до підпункту 3 частини першої ст.46 ЗК «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право станом на 31 грудня відповідного звітного періоду. Такі відомості включають дані щодо транспортних засобів та самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості.

Однак, як свідчать матеріали справи, автомобіль «Subaru Forester», номерний знак НОМЕР_1 не був наданий на експертизу, а ринкова вартість транспортного засобу проводилась по вартості ідентичного колісного транспортного засобу, за відсутності інформації про фактичний пробіг автомобіля на момент скоєння злочину, за відсутності інформації, що впливають на ринкову вартість КТЗ в залежності від умов догляду, зберігання, експлуатації, тощо, відсутності інформації щодо наявності на автомобілі оновлених складників та додаткового встановлення обладнання, а також за умов, що на момент скоєння злочину автомобіль знаходився в технічно справному стані та не потребував відновлення ремонту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання неналежним доказом висновку експерта №4/1570 від 10.08.2017 року, яким визначена ринкова вартість транспортного засобу у розмірі 338602,20 грн. є обґрунтованим.

Як зазначено у ст. 85 КПК, належними є такі докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 ст. 94 КПК визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність реальної вартості автомобіля впливає на визначення різниці таких відомостей від достовірних, які мають відрізнятись на суму понад 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а відтак є суттєвими у визначенні настання межі відповідальності за ст.366-1 КК України.

Колегія суддів вважає, що матеріали кримінального провадження не містять достатніх доказів, які б у своїй сукупності підтвердили наявність в діях Возної інкримінованого їй злочину.

Суд першої інстанції крім іншого, обґрунтовано зазначив, що факт виявлення (збирання) доказів до моменту вчинення діянь, які могли містити ознаки «майбутнього» злочину та використання цих доказів для доведення цього «майбутнього» злочину після його скоєння є неприпустимим.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань про вчинений ОСОБА_13 злочин, передбачений ст.366-1 КК України були внесені 11.04.2017 року.

Однак, як на доказ винуватості Возної, орган досудового розслідування посилається на протоколи про результати проведення оперативно-розшукового заходу з додатками відповідно від 13.12.2016 року №вн1247т, від 26.12.2016 №вн1427т та від 22.03.2017 №вн774т, хоча декларацію ОСОБА_13 подала 13.03.2017 року, тобто слідство збирало ці докази до моменту вчинення діянь, а тому районний суд обґрунтовано визнав вищезазначені протоколи недопустимими доказами.

Відповідно до вимог ст.99 КПК матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності, відповідно до вимог пункту 1 істини першої статті 6 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі - Закон М2135-ХІІ), є наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються; осіб, що готують вчинення злочину.

За таких обставин, інформація про те, що особа вчиняє або вже вчинила злочин, може бути перевірена лише шляхом проведення негласних слідчих (розшукових) дій після внесення відомостей до ЄРДР, тобто в межах кримінального провадження. Таким чином фактичні дані, отримані в результаті проведення оперативно - розшукової діяльності до внесення відомостей до ЄРДР (11.04.2017), не можуть бути визнані належними та використані як докази, а саме як документи, у кримінальному провадженні за тих умов, що вони отримані поза порядком, встановленим Законом України «Про оперативно - розшукову діяльність».

Отже, здійснюючи спостереження за ОСОБА_13 та отримуючи інформацію про користування нею квартирою та транспортним засобом, органам досудового розслідування не було відомо, чи буде така інформація внесена в декларацію, а відтак чи будуть такі діяння містити склад злочину.

Відповідно до сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52 рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Є слушними і твердження суду першої інстанції про порушення органом обвинувачення вимог ст.290 КПК України, оскільки ухвали слідчого судді, яким надавався дозвіл на проведення оперативно-розшукових заходів стосовно Возної під час відкриття матеріалів кримінального провадження обвинуваченій та її захиснику не надавався, чим було порушено право на захист Возної.

За таких обставин, не відкриття матеріалів сторонами у порядку ч.12 ст.290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими, як доказ.

Районний суд, розглядаючи матеріали справи, обґрунтовано постановив виправдувальний вирок, зробивши ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, допитавши обвинувачену свідків, дослідивши матеріали провадження, зазначивши підстави для прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На думку колегії суддів, викладений у вироку висновок про недопустимість доказів узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності ухвалення виправдувального вироку.

Згідно ст.404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би тягли за собою безумовне скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись, статтями 405, 407,415,419 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 03 липня 2018 року, яким виправдано ОСОБА_9 за ст.366-1 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий - суддя

Судді