ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1498/20 Справа № 191/785/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002103, за апеляційною скаргою прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року якою
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Веселе Синельниківського району Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

виправдано за ч. 3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду від 25 лютого 2020 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Так, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що маючи давні неприязні відносини з ОСОБА_10 через те, що останній підозрює ОСОБА_8 у скоєні протиправних дій, бажаючи помститися за такі підозри, у нього виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , для чого ОСОБА_8 , маючи при собі заздалегідь підготовлену сокиру, 19 жовтня 2016 року приблизно о 17:00 годині на своєму автомобілі «ВАЗ 2106», номерний знак НОМЕР_1 , прибув до домоволодіння АДРЕСА_2 , де знаходився ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті останньому і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 , перебуваючи біля вказаного домоволодіння, діставши з автомобіля заготовлену ним сокиру, яку утримуючи в обох руках став наближатися до ОСОБА_10 , при цьому висловлюючи погрози вбивством та демонстративно замахуючись сокирою в ділянку життєво важливого органу - голову потерпілого, намагався реалізувати свій намір на вбивство.
Потерпілий ОСОБА_10 , зважаючи на обстановку та обставини які склалися, розміри сокири, агресивний стан нападаючого, бажаючи припинити протиправні дії ОСОБА_8 , при замаху та нанесенні останнім удару, відбив сокиру своєю лівою рукою, внаслідок чого сокира випала з рук ОСОБА_8 , таким чином запобігши нанесенню удару в ділянку життєво-важливого органу голову.
Відбита сокира потрапила потерпілому у ліву бокову поверхню грудей по заднє-паховій лінії на рівні V-го ребра та лівої поперекової області по заднє-паховій лінії, заподіявши ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: синця лівої бокової поверхні груди по заднє-паховій лінії на рівні V-го ребра, синця лівої поперекової області по заднє-паховій лінії, на тлі якого поверхнева забита рана, які як кожне окремо, так і в своїй сукупності відповідають категорії легких тілесних пошкоджень, у відповідності з висновками судового експерта №16-Е від 16.01.2017 року.
Таким чином, ОСОБА_8 не вчинив усі необхідні дії, спрямовані на умисне вбивство, які вважав за необхідне з причин, що не залежали від його волі, оскільки знаряддя злочину сокира була вибита з рук потерпілим. Втративши сокиру та розуміючи, що не зможе довести до кінця свій злочинний умисел, ОСОБА_8 покинув місце скоєння злочину.
Дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані як незакінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді І інстанції, яку обґрунтовує тим, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки судом неповно проведено судовий розгляд, так як під час судового засідання захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 заявлялися клопотання про проведення ситуаційної та дактилоскопічної експертизи в задоволені яких суд відмовив. При цьому, прокурор вказує, що проведення експертиз необхідно було для встановлення того факту чи відповідають спричинених потерпілому тілесних ушкоджень при обставинах, вказаних обвинуваченим в судовому засіданні, з урахуванням того факту, що останній під час досудового розслідування відмовився надавати пояснення, а також для встановлення того факту чи наявні сліди пальців рук та біологічних залишків обвинуваченого на сокирі.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів та потерпілого, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Перевіривши доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд доходить висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, виправдовуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку, що достовірні та допустимі докази, якими підтверджується умисел ОСОБА_8 , направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , стороною обвинувачення суду не надані, а отже не доведено, що в його діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Суд зазначив, що пояснення потерпілого ОСОБА_10 є суперечливими, не підтверджуються доказами і є прямо протилежними поясненням ОСОБА_8 , який вказав, що напад з сокирою здійснював саме потерпілий. При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що після прийняття заяви від потерпілого органи досудового розслідування не здійснили невідкладних дій, спрямованих на встановлення знаряддя вчинення злочину, а після його надання ОСОБА_10 через певний проміжок часу не вжили заходів щодо встановлення його причетності до події злочину. За цих умов, суд дійшов висновку, що протокол огляду сокири та сам речовий доказ є неналежними. До того ж, суд зауважив, що під час огляду сокири в судовому засіданні на ній не було виявлено слідів крові, в той час коли потерпілий ОСОБА_10 в суді пояснив, що надавав сокиру органам досудового розслідування в крові.
Також, судом було встановлено невідповідність слідчого експерименту вимогам ст.240 КПК України через те, що він фактично є підтвердженням наданих раніше показів. З цих підстав протокол проведення цієї слідчої дії та відповідно висновок експерта № 30 від 23 січня 2017 року не прийнято як докази на підтвердження вини ОСОБА_8 .
Окрім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони є зацікавленими особами зі сторін потерпілого і обвинуваченого відповідно.
За цих обставин, суд дійшов висновку, що надані прокурором інші докази - протокол прийняття заяви про вчинення злочину, акт судово-медичного обстеження та висновок експерта є очевидно недостатніми для покладення в основу обвинувального вироку, як такі, що не містять достатніх та достовірних відомостей про усі істотні обставини вчинення злочину.
Із зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
З наведеного слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити всі докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням суду і відповідно до ст. 94 КПК України, повинна ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та керуючись законом має бути оцінений кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші.
Відповідно до ч. 2 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Як вбачається з обставин, встановлених органом досудового розслідування, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні замаху на умисне вбивство, заздалегідь підготовленою ним сокирою.
В обґрунтування доведеності його вини, прокурор надає суду протокол огляду сокири від 19 грудня 2016 року, а також й сам речовий доказ.
Між тим, з матеріалів провадження вбачається, що ця сокира не була вилучена безпосередньо після звернення потерпілого із заявою про вчинення злочину та надання пояснень стосовно обставин завдання йому тілесних ушкоджень.
Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що огляд місця події не проводився та сокира органом досудового розслідування не вилучалась, тоді як сам потерпілий визнав те, що привіз знаряддя вчинення злочину до відділення поліції самостійно, через певний проміжок часу.
Окрім цього, в матеріалах провадження відсутні будь-які докази, які б засвідчували належність сокири до обставин, що мали місце 19 жовтня 2016 року.
Судом встановлено, що органом досудового розслідування не було проведено експертного дослідження предмета, а також не встановлено кому саме він належав.
Колегія суддів погоджується, що наведені обставини виключають можливість визнання речового доказу та протоколу огляду предмета від 19 грудня 2016 року належними доказами, оскільки вони не підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Поряд із цим, суд апеляційної інстанції не може не погодитись й з висновками суду відносно показань свідків ОСОБА_12 , а також ОСОБА_13 , які ним також не прийнято до уваги на підтвердження складу злочину в діях ОСОБА_8 . На переконання колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що ОСОБА_13 не була безпосереднім очевидцем вчинення злочину та дізналась про його вчинення зі слів свого чоловіка ОСОБА_8 , в той час ОСОБА_12 є дружиною потерпілого та не зацікавлена у наданні пояснень не на користь останнього.
Що стосується пояснень обвинуваченого та потерпілого, то вони також не засвідчують обставини вчинення злочину, оскільки є протилежними та жодні з них не підтверджуються письмовими доказами, визнаними судом належними.
До того ж, органом досудового розслідування не перевірена версія обвинуваченого стосовно застосування сокири саме потерпілим.
Серед іншого, обґрунтованими є також й висновки суду, що протокол слідчого експерименту від 23 січня 2017 року та висновок експерта № 30 від 23 січня 2017 року також не доводять наявності складу злочину в діях ОСОБА_8 .
Так, у відповідності з вимогами ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Як вбачається з протоколу проведення зазначеної слідчої дії, вона проводилась лише за участю потерпілого ОСОБА_10 , де останній фактично повторно виклав свої поясненнях, надані на досудовому розслідувані.
За цих умов, враховуючи неперевірену органом досудового розслідування версію обвинуваченого щодо застосування сокири саме потерпілим, висновки суду про невідповідність слідчого експерименту його меті є обґрунтованими, як і твердження суду про неможливість врахування в якості доказу висновку експерта, оскільки в його основу покладено протокол проведення цієї слідчої дії.
З огляду на наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що докази, якими підтверджується умисел ОСОБА_8 , направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , стороною обвинувачення суду не надано, а отже не доведено й склад кримінального правопорушення в діянні обвинуваченого. Самі лише заява про вчинення злочину від 19 жовтня 2016 року, акт судово-медичного обстеження № 322 від 24 жовтня 2016 року та висновок експерта № 16-Е від 16 січня 2017 року не є достатніми для покладення в основу обвинувального вироку.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.
В апеляційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, при цьому не наводить жодних аргументів на підтвердження будь-яких підстав для прийняття такого рішення відповідно до ст. 415 КПК України, у зв`язку з чим відповідні доводи прокурора апеляційний суд розцінює як необґрунтовані.
Також, апеляційний суд зважає на принцип кримінального провадження, передбаченого п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України розумність строків кримінального провадження та практику Європейського суду з прав людини в оцінці дотримання таких строків та порушень, які допускають національні органи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо надмірної тривалості кримінальних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.
Зокрема у справі Байрашевський та інші проти України (заява № 29298/18 та 3 інші від 14 листопада 2019 року) в якій ЄСПЛ дійшов висновку, що тривалість кримінальних проваджень у цій справі була надмірною і не відповідала вимозі розумного строку, а у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з їхніми скаргами. Посилаючись, зокрема на рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01 від 30 березня 2004 року), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, події, за якими ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності мали місце 19 жовтня 2016 року, тобто майже 4 роки триває кримінальне провадження, яке не є надто складним, з огляду на кількість його учасників та об`єм матеріалів справи.
За цих обставин є достатні підстави вважати, що такий строк не відповідає принципу розумності строків розгляду та порушує права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, передбаченому пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
За результатами апеляційного перегляду вироку стосовно ОСОБА_8 апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції з належним дотриманням вимог ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні докази і відхиляє інші.
Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, з урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного виправдувального вироку, який скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України,
колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4