Справа № 467/850/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000161, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 травня 2019 року, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Арбузинка Миколаївської області, громадянина України, не рдруженого, не працюючого, не одруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, що визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, що настали, а також форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Суд визнав доведеним, що 05 травня 2019 року, близько 10 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи на полі поблизу с. Мар`янівка Арбузинського району Миколаївської області, реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , який вник у нього раптово на грунті неприязних відносин в ході сварки із останнім, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи настання цих наслідків, умисно наніс один удар монтувальним ломом в ліву область тулуба ОСОБА_6 , тим самим заподіявши йому легкі тілесні ушкодження у виді синців лівої половини грудної клітки, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності й допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Оцінка доказів, наданих сторонами на підтвердження обставин кримінального правопорушення

Так, допитаний у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та пояснив суду, що приблизно між 09:00 год. та 10:00 год. ранку, точної дати не пам`ятає, він разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поїхали на поле, яке знаходиться неподалік с. Мар`янівка Арбузинського району Миколаївської області, аби зібрати суху деревину у посадці.

Кому належить те поле і хто ним користується він не знав, йому відомо, що воно належить сільській раді, однак, коли розпиляли і погрузили деревину у багажник автомобіля і почали від`їжджати, то посеред дороги став ОСОБА_6 , який почав виражатись на його адресу нецензурною лайкою.

Коли він об`їхав його, то ОСОБА_6 , сівши за кермо свого автомобіля, наздогнав його, поставивши свою машину поперек, що змусило його зупинитись.

Після цього ОСОБА_6 підійшов до автомобіля та витягнув його із салону, а він, у свою чергу, встиг схопити монтувальний лом, яким наніс йому один удар в бік, чи то в лівий, чи то в правий, точно не пам`ятає.

Обвинувачений вказав, що потерпілий поводив себе агресивно, зламав ключ запалення в його автомобілі і ображав його нецензурною лайкою.

Крім цього, обвинувачений пояснив суду, що потерпілому ані матеріальної, ані моральної шкоди не відшкодовував, не знав, що той лікувався, і вибачення у нього не просив.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що 05 травня 2019 року під час огляду полів він побачив, що на межі його ділянки та ділянки ОСОБА_10 , біля якої знаходяться насадження дерев, стоїть автомобіль марки «УАЗ».

Зателефонувавши ОСОБА_10 , він залишився його чекати, а автомобіль в цей час почав від`їжджати від посадки. Вийшовши назустріч руху автомобіля, він побачив, що за його кермом знаходиться ОСОБА_5 , а тому запитав його чому він їздить по польових насадженнях.

Однак, останній, «протаранивши» його, поїхав далі, але біля кам`яної балки був зупинений ОСОБА_10 .

В цей час він під`їхав до місця, де ОСОБА_10 зупинив ОСОБА_5 , та почав тримати рукою ключ запалення аби останній не зміг поїхати до приїзду поліції, яку він відразу викликав.

В цей час ОСОБА_5 стояв біля свого автомобіля та викрикував на його адресу погрози, взявши монтувальний лом, яким декілька разів замахнувся по голові, а потім вдарив його один раз в ліву область тулубу, спричинивши аритмію серця.

Оскільки він почував себе погано, то відразу звернувся до лікарні, де перебував одинадцять днів на стаціонарному лікуванні.

У зв`язку із цим потерпілий пред`явив цивільний позов з метою відшкодувати понесені витрати на лікування та пальне, а також на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Свідки сторони обвинувачення, будучи допитаними в суді із дотриманням правил, установлених ст.352 КПК України, кожен окремо, дали суду такі показання.

Зокрема, свідок ОСОБА_9 суду показав, що минулого року, точної дати не пам`ятає, він разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_8 поїхали в посадку, яка знаходиться на території Арбузинського району Миколаївської області, аби зібрати суху деревину.

Коли, розпилявши сухий стовбур і склавши його в автомобіль, вони вирушили додому, то побачили, що приїхав ОСОБА_6 , який почав кричати та кидатись на машину, за кермом якої перебував ОСОБА_5 .

При цьому, ОСОБА_6 схопив ОСОБА_5 за барки і витягнув із салону, а той, у свою чергу, вдарив його якимось предметом, який взяв в автомобілі.

Тоді ОСОБА_10 , який приїхав за викликом ОСОБА_6 , забрав із рук ОСОБА_5 предмет, а вони з ОСОБА_8 відтягнули його від ОСОБА_6 .

Безпосередньо самого удару він не бачив, чому кричав ОСОБА_6 також не знає, мабуть за те,що вони брали дрова у посадці.

Свідок ОСОБА_8 дав показання про те, що він разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_9 приїхали в посадку дерев, яка знаходиться поблизу с. Мар`янівка Арбузинського району Миколаївської області, аби зібрати суду деревину, яка валялась на полі.

Коли розпиляли дрова та погрузили їх у автомобіль ОСОБА_5 , то побачили, що поперек їх машини стоїть джип. Тоді ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_5 і почав виражатись на його адресу нецензурною лайкою, а той зачинив дверцята і поїхав далі по польовій дорозі.

Згодом ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перекрили рух їх автомобіля та почали виражатись нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_5 . Тоді ОСОБА_5 , взявши монтувальний лом, який знаходився в салоні автомобіля під ногами, вдарив один раз ОСОБА_6 .

В яку саме частину тіла він не знає, але чув характерний стук.

Потім приїхали поліцейські та почали складати протоколи.

Тож, допитавши свідків сторони обвинувачення, обставин, визначених ст. 87 КПК України, судом установлено не було, а так само й інших відомостей, передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України щодо свідків, як то, показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суд у своєму розпорядженні не мав.

У цілому показання обвинуваченого, потерпілого та свідків суд оцінює як допустимі, ураховуючи, що вони отримані у визначений КПК України спосіб і сприймались судом безпосередньо, а також належними, оскільки вони прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, у тому числі щодо часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та у частині перебігу подій, що мали місце, спрямованості умислу обвинуваченого на спричинення тілесного ушкодження, і за своєю суттю кореспондуються із наданими стороною обвинувачення іншими доказами, які доповнюють собою ці показання.

Так, суд, із дотриманням правил ст. 358 КПК України дослідив надані стороною обвинувачення документи, у яких посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.

Зокрема, із протоколу огляду з додатком фото таблицею (фото №1-№3), що складеного слідчим СВ Арбузнського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_11 05 травня 2019 року в присутності двох понятих, слідують дані про знаряддя злочину монтувальний лом, який добровільно видав ОСОБА_5 .

Так, монтувальний лом являє собою металевий предмет трубчастої форми довжиною 59 см та діаметром 1,5 см і на кінці має заокруглену сплюснуту форму ( а.к.п. 112-114).

Згідно висновку експерта № 214 від 22 травня 2019 року у ОСОБА_6 виявлено синці лівої половини грудної клітини та правого стегна, які могли утворитись 05 травня 2019 року від дії тупого (их) твердого (их) предметів (ів) при обставинах, вказаних в ухвалі, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілому нанесено не менше двох ударів в різні частини тіла, які при падінні з висоти власного зросту утворитись не могли (а.с. 122-124).

Вказаний доказ суд сприймає як належний у розумінні положень ст. 85 КПК України, оскільки він містять відомості щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілого, їх кількість, характер, локалізацію та механізм утворення, а також ступінь тяжкості, що визначає правову кваліфікацію діяння.

До того ж, висновок відповідає вимогам ст.ст. 101,102 КПК України, у тому числі й щодо його змісту та даних щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, у той час як будь яких відомостей, що стосуються знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки експерта сторони, з метою спростування достовірності його висновку, суду не надавали.

Тож, усі ці докази у сукупності підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу і обставин його вчинення), у тому числі знаряддя злочину та перебігу подій, тяжкості тілесних ушкоджень, механізму їх спричинення, а також спрямованості умислу обвинуваченого, як то, мотивів і мети вчиненого діяння.

При цьому, усі процесуальні джерела досліджених судом доказів зібрані у цілому із застосуванням належної правової процедури, позаяк, відповідні фактичні дані були одержані із належних процесуальних джерел, уповноваженим суб`єктом і у належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав.

Це підтверджується наданими стороною обвинувачення документами, як то, витягом з ЄРДР від 05 травня 2019 року, дорученням про проведення досудового розслідування від 05 травня 2019 року та протоколом про вчинене кримінальне правопорушення від 05 травня 2019 року, постановою про призначення групи прокурорів від 05 травня 2019 року (щодо повноважень слідчого розпочати досудове розслідування та учиняти слідчі (процесуальні) дії і повноважень прокурора); ухвалами слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2019 року та від 29 травня 2019 року про призначення судово медичної та амбулаторної судово психіатричної експертизи відповідно, заявою ОСОБА_6 про надання дозволу на витребування медичної документації та запитом слідчого (щодо дотримання процедури отримання висновків експертів); заявою ОСОБА_5 про добровільну видачу знаряддя злочину, постановою слідчого про визнання речовим доказом від 05 травня 2019 року та квитанцією № 285 від 05 травня 2019 року про здачу речового доказу (щодо порядку отримання, режиму використання і зберігання речового доказу).

Оцінивши ці докази, суд виходив із того, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів учиненого правопорушення, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх ( рішення ЄСПЛ від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії»).

Водночас, будь якого істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, під час здійснення досудового розслідування, а також доказів, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не виявлено і сторонами не доведено.

Наданий же потерпілим доказ відеозапис, здійснений за допомогою технічного засобу - відеореєстратора, установленого у його автомобілі, суд, з урахуванням положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 99 КПК України, визнає належним, так як останній містить відомості, які слід використати як доказ факту і обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі щодо наявності конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, причин його виникнення та подальшого розвиту подій і способу вчинення правопорушення, а також його знаряддя.

Крім того, суд відхиляє доводи сторони обвинувачення та захисту про недопустимість вказаного доказу, так як вони не ґрунтуються на законі.

Так, прокурор та захисник просили визнати наданий потерпілим відеозапис недопустимим доказом через його не відкриття стороні захисту.

Між тим, право потерпілого подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді та суду гарантоване нормою п.3 ч.1 ст. 56 КПК України, а тому суд невправі відмовити у дослідженні доказу.

Як вказував потерпілий і підтвердила в судовому засіданні прокурор, потерпілий надав дійсно відеозапис слідчому ще на стадії досудового розслідування.

Таким чином, сторона обвинувачення (слідчий, прокурор) мала у своєму розпорядженні відеозапис і в силу дії норм ч.2,3 ст. 290 КПК України, мали обов`язок надати стороні захисту доступ до нього, а тому не може йти мова про те, що цей доказ не відкритий стороні захисту.

В протилежному разі, з боку сторони обвинувачення (слідчого, прокурора) має місце недотримання положень ч.2,3 ст. 290 КПК України у частині виконання обов`язку надати доступ до усіх матеріалів досудового розслідування, які є у їх розпорядженні.

Крім того, потерпілий в судовому засіданні неодноразово наголошував на наявності у нього відеозапису події, а також вказував на обставини, які має намір довести за його допомогою, у тому числі й джерело цього доказу, а тому фактично відкрив його стороні захисту.

Стосовно того, що відеозапис фіксує іншу дату, аніж у яку мало місце вчинення кримінального правопорушення, то цьому потерпілим надано пояснення, а сторони кримінального провадження не заперечували того факту, що відеозаписом зафіксовано саме та подія, яка є предметом цього судового розгляду.

Крім того, відображення невідповідної дати відеозапису не зумовлює визнання доказу недопустимим, позаяк, а є лише недоліком, який у цій ситуації не впливає на його достовірність і не вказує на незаконність його отримання, з огляду на те, що сторони не заперечували відповідність відображеній на відеозаписі події їх участі у певному місці та у певний час.

Більш того, суд визнає недопустимим ті докази, які отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, а не ті, що містять у собі лише певні недоліки.

Інших же доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, потерпілими та їх законним представником, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Зокрема, прокурор відмовилась від допиту свідка ОСОБА_10 і ця відмова, з урахуванням думки учасників справи, була прийнята судом.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що установлює санкцію за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, шляхом оцінки наданих у його розпорядження доказів, як кожного окремо, так і їх сукупності, у тому числі, їх достатнього обсягу, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, доведених перед судом із дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt), тобто, із таким ступенем достовірності і достатності доказів, за якого тягар доведення зі сторони обвинувачення суд визнає знятим.

Тому у світлі установлених судом фактичних обставин справи шляхом зіставлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України, так як він умисно заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

До того ж суд не вбачав підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_5 обвинувачення згідно із ч.3 ст. 337 КПК України у частині зміни правової кваліфікації його діяння, оскільки відомостей, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення у даному випадку, або необхідних для захисту прав людини і її основоположних свобод, не виявив.

При цьому, суд вправі вийти за межі висунутого обвинувачення лише у разі, якщо це покращує становище обвинуваченого.

А будь яких інших доказів, які б спростували такі висновки, суд, виходячи із принципу змагальності сторін, не здобув.

Зокрема, доводи потерпілого у частині спричинення йому тілесних ушкоджень правого стегна суд змушений відхилити, оскільки відповідні обставини не відображені у обвинувальному акті, а тому не входять у обсяг висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, у той час, як суд повноважений здійснювати судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що прямо випливає із норми ч.1 ст. 337 КПК України, а прокурор своїм правом збільшити обсяг обвинувачення не скористалась.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тож в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, зокрема, те, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості (ч.2 ст. 12 КК України), особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, зокрема, спричинення короткочасного розладу здоров`я потерпілого, у тому числі й знаряддя вчинення злочину, яке було використане, а також відношення обвинуваченого до учиненого ним діяння, його поведінку до, під час та після вчинення злочину, у тому числі й те, що ним не відшкодовано спричиненої потерпілому шкоди, принаймні, частково, а також те, що він свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав, давав показання, не перешкоджав слідству у розслідуванні злочину, а цивільний позов визнав частково.

Крім того, суд ураховує поведінку потерпілого, який дійсно вживав на адресу потерпілого нецензурну лайку.

У той час як обвинувачений, згідно із положеннями ст. 89 КК України, не судимий,( а.к.п.139-142), страждає на вроджений психічний розлад легку розумову відсталість, проте, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.к.п. 127-132), перебуває на обліку у лікаря психіатра з 2001 року з діагнозом легка розумова відсталість ( а.к.п. 135), на обліку у лікаря нарколога не перебуває ( а.к.п. 137), на час розгляду справи на обліку уповноваженого органу з питань пробації не перебуває (а.к.п. 139), скарг від жителів селища на нього не надходило ( а.к.п 144), проживає із співмешканкою та пасинком ( а.к.п. 135), на обліку в Арбузинському РВК не перебуває (а.к.п. 147), має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання, офіційно не працевлаштований.

Обставин, що пом`якшують покарання, згідно із ст. 66 КК України, а також будь яких інших обставин, які б тією чи іншою мірою суттєво б вплинули на можливість призначення покарання вбік його пом`якшення, суд не установив.

Так само, суд не установив і обставин, які згідно ст. 67 КК України, здатні обтяжити покарання.

Підстав для застосування ст. 69 КК України чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми мають змогу бути застосовані.

То за такого, суд приходить до переконання, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра (вид і розмір) є достатьою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Крім цього, суд брав до уваги досудову доповідь, складену відносно обвинуваченого начальником Арбузинського МРВ філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_5 та ризик його небезпеки для суспільства, у тому числі й для окремих осіб, оцінюється як середній.

Як наслідок, визначена судом міра покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи,- воно має бути законним (несвавільним) і одночасно пропорційним, тобто таким, аби не становити надмірного тягаря для особи.

Водночас, про можливість належної соціалізації та допустиму репутацію обвинуваченого свідчить дані про його особу, оточуючу обстановку у сім`ї та побуті, яка виражає сталі і прийнятні соціальні зв`язки, у сукупності із характером вчиненого кримінального правопорушення та відсутністю будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Разом із цим, суд вважає недоречним призначення покарання у виді штрафу, оскільки його розмір визначається залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного (ч.2 ст. 53 КК України), у той час, як обвинувачений офіційно не працевлаштований, проживає за рахунок домогосподарства та тимчасових заробітків, а будь яких даних про розмір доходу, отриманого від здачі в оренду земельної ділянки, сторона захисту суду не надала, що дає суду підстави вважати, що призначення штрафу є недоцільним за таких обставин і здатне вплинути на майновий стан обвинуваченого у бік його погіршення. Крім того, ураховуючи тяжкість злочину, суд зважає на обставини його вчинення, у тому силі з знаряддя, яке було використане, мотив і мету протиправного діяння, а також наслідки, що настали, зокрема, у виді короткочасного розладу здоров`я потерпілого, ані матеріальна, ані моральна шкода якому на момент ухвалення вироку не відшкодована.

А тому суд вважає недоцільним призначення покарання у виді штрафу з огляду на майновий стан обвинуваченого і переконаний у недостатньому виховному впливі такого виду покарання у світлі тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у тому числі й з урахуванням відношення обвинуваченого до вчиненого ним.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Щодо заявленого в рамках кримінального провадження цивільного позову, то суд, заслухавши думку учасників процесу, у тому числі й заперечення цивільного відповідача, дослідивши надані цивільний позивачем докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, та розглянувши сам спір на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Так, пред`явлений потерпілим (цивільним позивачем) позов умотивований тим, що протиправними діями обвинуваченого (цивільного відповідача) йому було спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 2 884,35 грн. через необхідність витрати коштів на придбання ліків та лікарських засобів, медичні послуги та проїзд до місця лікування і проведення судово медичної експертизи.

Крім того, діями цивільного відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду через душевні страждання та переживання у зв`язку із фактом спричинення тілесних ушкоджень, наявність яких не давала можливості нормально працювати по господарству через різкий біль при рухах.

Позивач вказує, що вимушений був проходити додаткове лікування посттравматичної міжреберної невралгії, що вплинуло на загальний стан його самопочуття та здоров`я.

В момент побиття позивач також переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності та страху за своє здоров`я і життя.

Це змусило позивача проходити амбулаторне лікування, протягом якого він почувався незручно, дискомфортно і був змушений пристосовуватись до негативних умов існування.

За таких обставин цивільний позивач просив суд стягнути із обвинуваченого цивільного відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 2 884,35 грн. та спричинену моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Цивільний відповідач, у сою чергу, позов спочатку не визнав, подав відзив на нього, із якого слідує, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, а цивільний позов ОСОБА_12 направлений на незаконне збагачення останнього.

Так, із списку призначених ОСОБА_6 ліків та фіскальних чеків на їх придбання вбачається невідповідність призначених та придбаних ліків.

Крім того, ОСОБА_6 не довів обставини, за яких йому було спричинено тілесні ушкодження, чи то травма від наїзду автомобілем чи то від удару монтувальним ломом.

Також, за твердженнями цивільного відповідача, відсутні дані про наявність чи відсутність алкоголю в крові ОСОБА_6 , а тому не виключена можливість того, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, оббрехав його.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, то цивільний відповідач вказував на відсутність будь яких доказів її спричинення, а також причинно наслідкового зв`язку між його діями та шкодою, через що просив у задоволенні позову відмовити повністю.

В подальшому, цивільний відповідач змінив свою позицію щодо пред`явленого до нього позову та надав відзив, із якого вбачається часткове визнання висунутих вимог.

Так, відповідач визнав матеріальну шкоду у розмірі 755,75 грн. на придбання ліків, Проте, витрати позивача на лікування підтверджені лише на суму 755,75 грн..

У той час, як на прибуття до м. Первомайська надано лише квитанції і не надано доказів витрат на судово медичну експертизу та консультації лікаря.

Стосовно моральної шкоди, то цивільний відповідач визнав її частково у розмірі 500,00 грн., посилаючись на засади розумності і справедливості.

Тому вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У даному випадку, судом визнано доведеним, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому було завдано легкої тяжкості тілесне ушкодження, у зв`язку із лікуванням якого цивільний позивач поніс витрати.

Однак, достовірно є підтвердженими витрати на лікування у цілому (придбання ліків, рентген плівки та медичні послуги) на суму 750,35 грн., що й підлягає стягненню з цивільного відповідача.

Стосовно стягнення витрат на пальне, що пов`язані із прибуттям до м. Первомайська, на загальну суму 2 934,00 грн., то суд, ураховуючи наявність автобусного сполучення між населеним пунктом, де проживає цивільний позивач, та м. Первомайськ Миколаївської області, а так само і відстань між ними, вважає, що ці витрати не підлягають стягненню з цивільного відповідача, позаяк, вони не доведені із таким ступенем достовірності, аби вимоги у цій частині можливо було б задовольнити. Зокрема, суд позбавлений можливості достовірно установити, що пальне, придбане на вказану суму, дійсно було витрачене лише на поїздки, пов`язані з необхідністю лікування.

А більш детальних і точних розрахунків витрат на пальне, яке було використане для поїздок у зв`язку з лікуванням, суд зробити позбавлений можливості.

Стосовно стягнення з цивільного відповідача моральної шкоди, то суд відмічає наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, в п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, а якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на цивільному відповідачеві лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте, цивільний відповідач належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні потерпілому моральної шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому було спричинено легке тілесне ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я та необхідність лікування і, відповідно, зміни у життєвому укладі потерпілого у бік їх негативної спрямованості, а як наслідок, і моральну шкоду, що суттєвою мірою спричинило вплив на його повсякденне життя і призвело до тих чи інших обмежень, моральних страждань, пов`язаних із станом здоров`я та самопочуттям.

Такі наслідки суд розцінює як істотне порушення життєвого укладу потерпілого і понесення ним вимушених втрат.

За таких обставин, враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, часу та зусиль, необхідних для відновлення його попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь потерпілого в сумі 8 000,00 грн.

Суд при цьому, ураховував й те, що потерпілий своєю поведінкою (уживання нецензурних слів у бік обвинуваченого) певною мірою спровокував протиправні дії відносно себе, що достовірно простежується із наданого ним же відеозапису події.

Як наслідок, суд вважає за доречне цивільний позов у цілому задовольнити частково, як то, стягнути на користь цивільного позивача матеріальну шкоду на загальну суму 750,35 та моральну у розмірі 8 000,00 грн.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався та підстав для його обрання згідно із законом на даному етапі немає.

Долю речових доказів суд вирішує згідно із правилами ст. 100 КПК України, а витрати на залучення експертів документально не підтверджені, тому суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 127, 129, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Речовий доказ монтувальний лом, який переданий на зберігання до кімнати речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області, знищити.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) грн. 35 коп. та 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В решті вимог цивільного позову відмовити.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1