Провадження № 11-кп/4820/413/20
Справа № 675/94/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2020 року,-
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2020 року засудженому ОСОБА_7 , відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що на час вчинення злочину у травні 2000 року внесено зміни до Кримінального кодексу України, КПК України, що передбачало та надало суду можливість застосувати вид покарання довічне позбавлення волі. ОСОБА_7 не може бути звільнено від відбуття покарання на підставі ст.152 КВК Країни, оскільки останній покарання не відбув, а сам факт відбуття ним покарання більш як 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для його звільнення. Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі лише шляхом помилування, що відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Засуджений ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу місцевого суду, постановити нову, якою задовольнити його клопотання про звільнення від відбування покарання, з урахуванням вимог ст.25 КК України (в редакції 1960 року), ст.152 КВК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду. Вказує, що він відбув максимально можливе покарання та підлягає звільненню на підставі ст.152 КВК України, оскільки в КК України (в редакції 1960 року) відсутні норми, які б дозволяли позбавити волі більш як на 15 років за рішенням суду або 20 років в разі заміни в порядку помилування смертної кари позбавленням волі. Звертає увагу суду на відсутність в Україні механізму перегляду довічного ув`язнення та не відповідність існуючої у ч.2 ст.87 КК України норми про можливість застосування помилування вимогам ст.3 Конвенції та ст.28 Конституції України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який вважає ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як установлено судом, ОСОБА_7 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року за ст.ст.193 ч.1, 142 ч.3, 93 п.п. «а,г,е,і» , 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_7 перекваліфіковані зі ст.193 ч.1 КК України ( в редакції 1960 року) на ст.357 ч.1 КК України (2001 року) , остаточне покарання згідно з ст.43 КК України (1960 року) залишено без змін.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 05 травня 2000 року по 27 листопада 2001 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
14 січня 2020 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду з клопотанням, в якому просив звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком суду, відповідно до ст.152 КВК України, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.
Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Відповідно до положень статті 152 КВК України, однією з підстав звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання, а тому вимоги ст.152 КВК України до ОСОБА_7 застосовані бути не можуть.
Твердження засудженого про те, що він відбув максимально можливе покарання та підлягає звільненню на підставі ст.152 КВК України, оскільки в КК України (в редакції 1960 року) відсутні норми, які б дозволяли позбавити волі більш як на 15 років за рішенням суду або 20 років в разі заміни в порядку помилування смертної кари позбавленням волі, не заслуговують на увагу.
Як слідує з матеріалів судового провадження та обґрунтовано було зазначено в оскаржуваній ухвалі, ОСОБА_7 засуджено за злочин, який він вчинив на час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року №1483-ІІІ, стосовно встановлення такого виду покарання як довічне позбавлення волі, набрав чинності, що передбачало та надавало суду можливість застосувати такий вид покарання до засудженого.
Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що довічне позбавлення волі є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд до уваги не приймає.
Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, виключно в порядку статті 87 КК України, тобто шляхом помилування.
При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого.
Частиною 1 статті 87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Разом з тим, суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України,колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: