Номер провадження: 11-кп/813/868/20
Номер справи місцевого суду: 496/2122/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000859 від 15 жовтня 2017 року, відносно

ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Троїцьке, Біляївського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, студент ДНЗ «Одеський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286; ч.1 ст.135 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 03.07.2019 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286; ч.1 ст.135 КК України та йому призначено покарання:

-за ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки;

-за ч.1 ст.135 КК України, у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.

Вирішено питання з речовими доказами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Комунальної установи «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» кошти у розмірі 19382,36 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 в рахунок держави процесуальні витрати на проведення судових експертиз, у розмірі 26169,00 гривень.

Оскарженим вироком встановлено, що 14 жовтня 2017 року, близько 03 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , керуючи технічно не справним автомобілем «ГАЗ 2410» державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній у с. Градениці Біляївського району, напрямком у бік села Троїцьке, біля будинку № 66, втратив керованість над автомобілем, що зумовило виникнення відведення автомобіля в лівий бік, з виїздом на ліве узбіччя та подальшим наїздом передньою правою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку по лівому узбіччі.
В той же час ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, його діями були спричиненні тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 та останній перебував в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, всупереч пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, на місці пригоди не залишився, не надав первинної медичної допомоги потерпілому, не визвав карету «Швидкої медичної допомоги» та залишивши останнього без допомоги, з місця пригоди зник.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорював встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочину, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також доведеність його вини, однак, вважав, що суд першої інстанції, призначив ОСОБА_9 занадто суворе покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції врахував лише одну обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 це щире каяття та не врахував, що обвинувачений сприяв розкриттю злочину, відшкодував потерпілому у повному обсязі завдану матеріальну шкоду та частково моральну шкоду.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги досудову доповідь центру пробації щодо соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 , в якій зазначено про можливіть застосування до останнього виду покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Крім цього, захисник посилається на безпідставність визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання, настання тяжких наслідків завданих злочином, оскільки зазначена обставина є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Також, захисник вважав, що в порушення вимог кримінального процесуального закону, судом першої інстанції у вироку, у вступній частині не зазначено усіх учасників, які брали участь при розгляді зазначеного кримінального провадження, а саме секретаря судового засідання ОСОБА_14 , прокурора ОСОБА_15 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_16 , а також не зазначено про початок строку відбування покарання ОСОБА_9 та порядок отримання копій вироку сторонами кримінального провадження.

За таких обставин, враховуючи особу обвинуваченого, його позитивну характеристику, відсутність судимостей, захисник ОСОБА_13 просив змінити оскаржений вирок та призначити ОСОБА_9 покарання у виді трьох років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Представник потерпілого ОСОБА_12 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила оскаржений вирок залишити без змін, посилаючись на те, що наведені в апеляційній скарзі підстави для зміни судового рішення не є підставами та істотними порушеннями, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом для зміни чи скасування судового рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 є такими, що не відповідають дійсності, належними доказами не підтверджуються.

При цьому, враховане судом першої інстанції щире каяття ОСОБА_9 також є сумнівним, оскільки на протязі розгляду кримінального провадження він ні разу не вибачився перед потерпілим, до початку судового розгляду жодним чином завдану шкоду не відшкодовував.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 , підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційний суд залишити вирок без змін.

Потерпілий ОСОБА_11 та його законний представник ОСОБА_17 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 та його законного представника ОСОБА_17 , дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючою ознакою порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження; за ч.1 ст.135 КК України за кваліфікуючими ознакою завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В свою чергу доводи апеляційної скарги щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_9 злочинів, які, відповідно до положень ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості та тяжким злочином,

Крім того, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, фактичні обставини вчинення злочину, а також обставину, що пом`якшують покарання його щире каяття.

При цьому, суд першої інстанції врахував як обставину, що негативно характеризує обвинуваченого залишення ним місця пригоди та потерпілого в безпорадному стані.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме вказана обставина потягла за собою вчинення обвинуваченим іншого злочину, а саме завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який за місцем проживання характеризується добре, ступеня тяжкості вчинених злочинів, обставин злочинів та їх наслідків, суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, при цьому суд першої інстанції призначив обвинуваченому мінімальне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Водночас, заслуговують на увагу доводи захисника щодо безпідставного визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , настання тяжких наслідків завданих злочином.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, де кваліфікуючою ознакою злочину є спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції, визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 - тяжкі наслідки, завдані злочином.

Відповідно до вимог ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону в повній мірі не дотримався, у зв`язку з чим вирок підлягає зміні у відповідності до положень ст.ст. 409, 413 ККПК України.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на наявність обтяжуючої покарання обставини тяжкі наслідки задані злочином.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що виключення вказаної обтяжуючої обставини, відшкодування потерпілому завданої шкоди у розмірі 53 000 гривень, ніяким чином не впливає на призначене ОСОБА_18 покарання у бік пом`якшення, в тому числі із застосуванням положень ст.75 КК України, оскільки останньому призначене мінімальне покарання передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 та п.2 ч.1 ст.413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, зокрема застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02 липня 2019 року, стосовно ОСОБА_9 підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність шляхом виключення з мотивувальної частини вироку обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_9 «тяжкі наслідки, завдані злочином».

Зазначена зміна вироку суду першої інстанції жодним чином не погіршує правового становища обвинуваченого ОСОБА_9 .

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку апеляційну скаргу захисника ОСОБА_19 задовольнити частково.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 частково задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02 липня 2019 року, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135; ч.2 ст.286 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_9 «тяжкі наслідки, завдані злочином».

В решті вирок суду залишити без змін.

ОСОБА_9 затримати в залі Одеського апеляційного суду та доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для відбування призначеного покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим ОСОБА_9 у той же строк з дня отримання ним повного тексту ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4