ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1666/20 Справа № 171/1772/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000596 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мар`янське, Апостолівського району, Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 22280 грн. 22 коп., та моральну шкоду в сумі 50000 грн.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин.
27.05.2018 року, приблизно о 03 годині, водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем ІЖ 271790 ЗНГ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався по ділянці проїзної частини вул. Шевченко в с. Мар`янське Апостолівського району Дніпропетровської області поблизу домоволодіння № 22, від перехрестя вул. Перше Травня вул. Шевченко в напрямку перехрестя вул. Гагаріна вул. Шевченко.
Під час руху по вищезазначеній ділянці проїзної частини водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, і, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, рухаючись по вказаній дорозі, змінив напрямок руху керованого ним автомобілю ліворуч та виїхав на смугу для зустрічного руху транспортних засобів проїзної частини вул.Шевченко, де сталось зіткнення з автомобілем ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по своїй смузі для руху у зустрічному напрямку, тим самим ОСОБА_7 грубо порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, в якому вказано, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Невиконання вищезазначеного пункту Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди.
В результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди водію автомобілю ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 було заподіяно наступні тілесні ушкодження: сполучена травма голови, тулуба, кінцівок; садна голови, садно на підборідді, травматичний лівобічний гемоторакс, переломи 4,5,6,7,8-ого ребер по середньопахвинній лінії ліворуч, забійна рана лівого ліктьового суглобу, садна лівого ліктьового суглобу та лівого передпліччя, перелом кісток тазу, післятравматичний деформуючий артроз, вивих голівки лівої стегнової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості за ознакою як небезпечні для життя. Тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета (предметів) або при ударі об такий (такі), якими могли бути виступаючі частини деталей салону транспортного засобу, не виключено за умов дорожньо-транспортної пригоди (автомобільної травми), внаслідок зіткнення автомобілів, що рухалися.
Крім цього, в результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_10 було заподіяно тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому тіла грудини у середній її третині, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я тривалістю понад 3 тижні/21 добу. Тілесне ушкодження виникло від дії тупого твердого предмета (предметів) або при ударі об такий (такі), якими могли бути виступаючі частини деталей салону транспортного засобу, не виключено за умов дорожньо-транспортної пригоди (автомобільної травми), внаслідок зіткнення автомобілів, що рухалися.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду в частині призначення покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки, відповідно до ст. 75 КК України.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду є надто суворим та таким, що не відповідає принципу достатності покарання для виправлення винного та особі обвинуваченому, судом не враховано того, що загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.
Вказує, що суд першої інстанції у повній мірі не врахував даних про особу обвинуваченого, хоча частково і навів їх у вироку суду, оскільки із матеріалів кримінального провадження випливає те, що ОСОБА_7 активно співпрацював з органами досудового розслідування, підтвердженням чого є врахування вказаної обставини досудовим слідством у обвинувальному акті, в повному обсязі визнав свою вину, що свідчить про його готовність понести кримінальну відповідальність, поведінка обвинуваченого сприяла правосуддю, так як свідчила про виконання покладених на нього судом обов`язків, адже останній до відповідальності не притягувався, інших злочинів не вчиняв, займався вихованням та утриманням своєї родини та своїх малолітніх дітей, веденням особистого підсобного господарства, чим фактично досягнута мета виправлення.
Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_7 хворіє на артеріальну гіпертензію, що є серцево-судинним захворюванням і може спричинити тяжкі ускладнення, в тому числі і смерть людини.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , а також потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, від захисника ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого, захисника та потерпілих, відповідно до вимог ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст.286 КК України, доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим, судом апеляційної інстанції не переглядаються.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, не зайнятий суспільно-корисною працею, має на утриманні двох малолітніх дітей, 2007 та 2011 року народження, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, суд також врахував стан здоров`я обвинуваченого, який переніс геморагічний інсульт з вогнищем крововиливом в базальні ядра справа на фоні артеріальної гіпертензії, відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, наявність обставини, яка його обтяжує вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та призначив покарання в межах санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь-яких підстав для призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок суворості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів. При цьому, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які він посилається, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України в разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин та посткримінальну поведінку, на відомостях про особу, її характеристиці, способі життя, соціальних зв`язках тощо.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності реального відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та про відсутність підстав для ухвалення рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Оскаржуваний вирок містить переконливе обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання в майже мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст.286 КК України, проте не є достатніми підставами для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Дійшовши висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання, суд першої інстанції належним чином його обґрунтував, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заподіяних наслідків, та положень статей 65, 75, 76 КК України.
При цьому колегія суддів враховує, що приписами ч. 3 ст. 415 КПК України передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
В ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 , якою було скасовано вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 року (т. 2, а.кп. 54-59), суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Враховуючи викладене, підстав для призначення більш м`якого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає, так як призначене судом першої інстанції покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: