ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 489/6806/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1 Номер провадження: 11-кп/819/228/20 Доповідач: ОСОБА_2 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
Головуючого: судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Луганської обл., громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст.190, ч. 2 ст. 190 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
В провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст.190, ч. 2 ст. 190 КК України
Ухвалою вищевказаного суду від 09 грудня 2019 року, задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 до 06 лютого 2020 року, включно.
Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржувану ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до його запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду.
Зокрема, апелянт зазначає, про необґрунтованість наведених прокурором та зазначених судом ризиків.
Крім того, на думку апелянта, сама підозра ґрунтується на сумнівних показаннях свідка, які не підтверджують вчинення ним злочинів.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження до Ленінського районного суду м. Миколаєва надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст.190, ч. 2 ст. 190 КК України
У відповідності до приписів ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не закінчено, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.
Приймаючи рішення щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце до теперішнього часу не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Обґрунтованість пред`явленої підозри ОСОБА_7 визначено на стадії досудового розслідування.
На цій стадії судового розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акту апеляційний суд не вправі вирішувати питання щодо обґрунтованості та доведеності обвинувачення, які повинен вирішити суд першої інстанції по суті висунутого обвинувачення особі.
Наведені відомості дали підстави для висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути продовжений з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі незастосування запобіжного заходу.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на особисте зобов`язання, як на тому наполягає апелянт, оскільки таке рішення не зможе запобігти ризикам, які продовжують існувати на цій стадії судового розгляду.
Вказівки апелянта про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, є припущеннями та не доведені безпідставні. Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є особою раніше судимою на шлях виправлення не став та знову обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості, після обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з тримання під вартою, поруш його умови, що і стало підставою для його зміни на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не працевлаштований, відсутні відомості про наявність у особи постійного, законного джерела прибутку та міцних соціальних зв`язків, що достовірно свідчить про стійку схильність особи до протиправної поведінки та наявність ризиків вчинення особою інших злочинів, негативного впливу на потерпілих з підстав загрози покарання у виді позбавлення волі в разі визнання його винуватим, можливість переховування від органів досудового розслідування та суду в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу або відмови в його застосуванні.
Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З огляду на викладене, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності підстав для продовження запобіжного заходу, є непереконливими. Доводи апелянта не спростовують встановлене та зведені до незгоди з прийнятим рішенням про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого.
Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не вбачає.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року, якою відносно нього продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: (підписи)
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду
Секретар судового засідання ОСОБА_9 .
27.01.2020 року