Номер провадження: 11-сс/813/402/20
Номер справи місцевого суду: 520/4414/19 1-кс/947/1970/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
підозрюваного ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 р. в рамках розгляду кримінального провадження №00000167, внесеного до ЄРДР 02.03.2019 р., якою відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Науського районі, республіки Таджикистан, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2006 року народження, фізичної особи-підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 58 днів, строком до 28.04.2020 року, в межах строку досудового розслідування, без визначення розміру застави.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя врахував обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 вищевказаних кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим, те що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, які призвели до смерті двох людей, враховуючи суспільно-небезпечний характер, особливу зухвалість таких кримінальних правопорушень, слідчий суддя дійшов до переконання, що наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя також взяв до уваги те, що після ймовірного вчинення вказаного кримінального правопорушення, відповідно до клопотання та долучених матеріалів, ОСОБА_7 , з метою укриття злочину, позбувся знаряддя вчинення злочину, що також вказує на існування вищевказаного ризику.

Крім того, враховуючи також те, що підозрюваному відомі особи потерпілих, слідчий суддя прийшла до переконання про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику у вигляді можливого незаконного впливу на потерпілих у даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, з урахуванням характеру, ступеню тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, суворості покарання, даних про особу підозрюваного, слідчий суддя прийшла до переконання, що клопотання сторони обвинувачення є обґрунтованим, а відповідний запобіжний захід достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 зазначив, що вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою з огляду на наступне:
-в ухвалі слідчого судді відсутнє будь-яке посилання на докази причетності ОСОБА_7 до інкримінованих злочинів, та фак такої причетності слідчим не доведений;
-ухвала суду постановлена з порушенням ст. 196 КПК України та в ній не зазначені відомості, на які посилається слідчий суддя;
-слідчий суддею не врахував обставини, які характеризують особу підозрюваного, який раніше не судимий, проживає у неофіційному шлюбі з ОСОБА_11 , яка є інвалідом 2 групи, має на утриманні неповнолітню дитину, має місце реєстрації та постійного проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, є діючим суб`єктом підприємницької діяльності;
-прокурор не довів неможливість застосування відносно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, а ризики на які він посилається спростовуються тим, що злочин, який інкримінується ОСОБА_7 вчинений 01.03.2019 р. та до моменту повідомлення йому про підозру, а саме до 28.02.2020 р., останній мав змогу переховуватись, чинити тиск на потерпілих та свідків, однак доказів на підтвердження таких дій прокурором не надано.
Посилаючись на вказані обставини, захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.
В судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення скарги захисника та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві. Зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судам слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України». Відповідно до неї «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, №182). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (рішення у справі «Чеботарь проти Молдови», №35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)».

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України за наступних обставин.

Так, маючи умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , шляхом вчинення на них розбійного нападу та їх умисного вбивства із корисливих мотивів, ОСОБА_7 , озброївшись заздалегідь заготовленим обрізом двоствольної мисливської рушниці та патронами до нього, 01.03.2019 р. у період часу з 19 год. по 23 год., перебуваючи на території домоволодіння останніх за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив розбійний напад на останніх, а саме: перебуваючи у приміщенні літньої кухні здійснив два постріли у ОСОБА_13 , від яких останній помер на місці події та третій, контрольний постріл в праву половину крижі, таким чином заподіявши ОСОБА_13 тілесні ушкодження після настання смерті. Після чого, вийшов з літньої кухні, та пройшовши через двір домоволодіння, направився всередину приміщення будинку, де на той час знаходилась ОСОБА_14 , якій ОСОБА_7 , з метою подолання супротиву, умисно наніс один удар руків`ям обрізу в праву частину голови, почав вимагати ключі від сейфу, отримав їх та приставив ствол обрізу впритул до задньої поверхні її грудної клітини, здійснив постріл із наявної у нього вогнепальної зброї, та від отриманих поранень остання померла на місці події.

Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , будучи переконаним в настанні смерті потерпілих, знаючи місце знаходження наявних у потерпілих грошових коштів та заволодівши ключем від сейфу, знаходячись у приміщенні вказаного будинку, знайшов та незаконно заволодів грошовими коштами в сумі приблизно десяти тисяч доларів США та тридцяти тисяч гривень, які привласнив та розпорядився на власний розсуд. З метою уникнення його викриття правоохоронними органами, ОСОБА_7 позбувся знаряддя злочину, тобто обрізу двоствольної мисливської рушниці, а саме розібрав його на складові частини, які викинув на ділянці місцевості поблизу електроопори №180, розташованої на узбіччі дороги між селами Чогодарівка та Самійлівка Ширяївського району Одеської області.

Не погоджуючись із доводами сторони захисту про необґрунтованість підозри та вважаючи їх безпідставними, колегія суддів наголошує на тому, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів підтверджується дослідженими судом першої інстанції, наданими апеляційному суду та долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження, зокрема: протоколом огляду місця події, протоколом додаткового огляду місця події, протоколами огляду предметів, протоколами огляду трупів, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколом допиту та додаткового допиту потерпілого ОСОБА_15 , протоколом допиту потерпілої ОСОБА_15 , протоколом допиту та додаткового допиту свідка ОСОБА_16 , протоколом допиту та додаткового допиту свідка ОСОБА_17 , протоколами проведення слідчого експерименту, протоколом допиту та додаткового допиту свідка ОСОБА_18 , протоколом допиту та додаткового допиту свідка ОСОБА_19 , протоколом допиту свідка ОСОБА_20 , протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_21 , протоколом допиту свідка ОСОБА_22 , протоколом допиту малолітнього свідка ОСОБА_23 , протоколами обшуків, висновками експертів та іншими матеріалами доданими до клопотання слідчого в їх сукупності.

На підставі зазначеного, апеляційний суд не погоджується із доводами сторони захисту та вважає, що надані органом досудового розслідування докази на даній стадії досудового розслідування більш ніж повністю доводять обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень на даній стадії досудового розслідування, про що вірно зазначено в ухвалі.

Окрім того, колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

В п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року, де Європейський суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманому були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Зважаючи на що, колегія суддів також наголошує на тому, що відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а підстав для визнання доказів недопустимими на даній стадії процесу, які передбачені в ч. 2 ст. 87 КПК України, стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.
Доводи захисника про те, що слідчим не надано доказів обґрунтованості підозри підзахисного у вчиненні інкримінованих йому злочинів відповідної тяжкості, апеляційний суд вважає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, до того ж, вони є передчасними.
Водночас, колегія суддів також не погоджується із доводами сторони захисту про недоведеність органом досудового розслідування наявності в зазначеному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Зі змісту мотивувальної частини ухвали видно, що слідчий суддя дотримався приписів зазначених вище норм кримінального процесуального закону та врахував їх при постановленні ухвали, зазначивши, що на даній стадії досудового розслідування є реальним ризик, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, зважаючи на суспільний інтерес у забезпечені швидкого, ефективного та об`єктивного кримінального провадження щодо злочинів проти життя і здоров`я, вважає реальним ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів погоджується із висновками слідчого судді, що існує ризик можливого переховування від органів досудового розслідування та суду, оскільки на момент звернення з клопотанням до слідчого судді зібрано достатня кількість доказів, які в подальшому можуть стати обґрунтуванням обвинувального вироку з призначенням реального покарання та дані обставини можуть вказувати на обґрунтованість такого ризику.

Слідчим суддею також обґрунтовано зазначено, що існує ризик можливого впливу на потерпілих та свідків, які безпосередньо судом не допитані, тим паче, зважаючи на те, що після повідомлення про підозру він підозру не визнає та покази не надає, що може свідчити про можливий вплив останнього на потерпілих та свідків з метою зміни ним своїх показів та подальшого уникнення можливої кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про відсутність даних щодо впливу підозрюваного на вказаних вище осіб протягом року, з моменту вчинення злочинів до повідомлення ОСОБА_7 про підозру, апеляційний суд оцінює критично, оскільки без наявності повідомленої підозри, такі дії навпаки могли б притягнути на себе увагу та викрити особу.

Водночас, колегія суддів вважає, що слідчим та прокурором доведений ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з огляду на інкриміновані підозрюваному злочини, однак не доведений ризик вчинення інших злочинів, а також знищення, переховування або спотворення будь-яких речей та документів, так як не зазначено про те, що на теперішній час будь-які з таких речей та документів ще не відшукані.

Апеляційний суд погоджується з тим, що слідчим суддею в повній мірі досліджені обставини справи, однак не в повній мірі досліджені обставини, які характеризують особу підозрюваного та доводи захисника з даного приводу є слушними.

Так, колегія суддів приймає до уваги позитивну характеристику підозрюваного ОСОБА_7 за місцем мешкання, те, що останній є приватним підприємцем, має постійне місце проживання, має на утриманні неповнолітню доньку та цивільну дружину, однак зазначені обставини, в порівнянні з інкримінованими підозрюваному злочинами, які посягнули на найвищу соціальні цінність держави, а саме життя людей, зухвалість злочинних дій, не може слугувати такими факторами, які можуть знизити суспільну небезпечність таких злочинів та превалювати над принципом поваги до свободи та особистої недоторканості людини.

При цьому, У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Пунктом 35 цього ж рішення ЄСПЛ визначено, що влада може вважати за необхідне утримувати підозрюваного у в`язниці, принаймні на початку слідства, для того щоб перешкодити йому заплутати розслідування, особливо в такій складній справі, як дане, де необхідні численні і складні слідчі дії.
Враховуючи вище викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчим суддею з урахуванням обставини вчинених злочинів та особи підозрюваного, прийнято вірне рішення про те, що тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам.

Викладаючи мотиви прийнятого рішення суд, в томі числі приймає до уваги рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України», відповідно до якого суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, проте обсяг мотивування може бути різним залежно від характеру рішення. Та Висновок Консультаційної ради європейських судів №11 (2008) відповідно до якого виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення.

Згідно з пунктом 41 зазначеного Висновку обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент сторін на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до практики ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може надавати кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 КПК України, в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа; обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу; посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; запобіжний захід, який застосовується.

Беручи до уваги положення зазначеної статті, а також мотиви, викладені в ухвалі слідчого судді, колегія суддів приходить до переконання, що ухвала повністю відповідає вимогам зазначеної норми, а доводи сторони захисту з даного приводу повністю спростовані під час апеляційного розгляду скарги.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи всі викладені вище обставини в своїй сукупності, а також враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, наявність в зазначеному кримінальному провадженні доведених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також особу підозрюваного, суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 р., якою відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком до 28.04.2020 р. залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_24 ОСОБА_4