Справа № 306/2044/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28.01.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні провадження № 11кп/4806/306/20 (№ 11кп/4806/583/19) за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Свалявського районного суду від 04.04.2019.

Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, не судимий, засуджений за ч.2 ст. 345 КК України на два роки обмеження волі.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з випробуванням: якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речовий доказ: відеозапис з камери відеоспостереження на компакт - диску ухвалено залишити в матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 29.07.2018 приблизно о 22:50, біля стаціонарного посту Березниківського лісництва в урочищі «Дулятин» с. Березники Свалявського району, на ґрунті неприязні затіяв сварку з майстром лісу ОСОБА_9 , який виконував службові обов`язки по охороні обходу від незаконного полювання та браконьєрства, та наніс йому удар кулаком в область голови, спричинивши легке тілесне ушкодження.
Такі дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 просить вирок скасувати, провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення. Вважає, що дії ОСОБА_5 за ч.2 ст. 345 КК України кваліфіковані неправильно. Стверджує, що неприязні відносини між обвинуваченим і потерпілим існують давно і суд визнав установленим, що причиною конфлікту стали саме вони, а не дії потерпілого, як службової особи, через безпідставне, як вважав ОСОБА_5 , обвинувачення його ОСОБА_9 в незаконному полюванні. Звертає увагу на показання єдиного свідка конфлікту ОСОБА_10 , який, по-перше, показав, що ОСОБА_9 скаржився на головний біль до конфлікту з ОСОБА_5 , а по-друге, заперечив нанесення будь-ким ударів під час цього конфлікту. Зауважує, що ОСОБА_9 має підстави для оговору ОСОБА_5 , до лікаря звернувся через день, міг отримати тілесні ушкодження за інших обставин. Зазначає, що суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про перерву перед судовими дебатами, обмеживши у такий спосіб право обвинуваченого на захист.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого і захисника на підтримання апеляційних вимог, заперечення проти них прокурора, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і знаходить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілого і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

В даному випадку для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого і обвинуваченого, їх взаємовідносини, причини неприязні між ними, умови, які перешкоджають їх припиненню; події, які передували конфлікту між обвинуваченим і потерпілими 29.07.2018, причина конфлікту, дії кожного з учасників конфлікту, свідка у їх послідовності і взаємозв`язку; момент, місце, причина, мета, кількість і наслідки нанесення удару, їх взаємне розташування при цьому, наявні у кожного з них тілесні ушкодження, причина припинення конфлікту, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

З пояснення обвинуваченого під час апеляційного розгляду кримінального провадження вбачається, що неприязні стосунки між ним і потерпілим тривають не один рік і склались через те, що він, як керівник місцевої мисливської організації неодноразово викривав потерпілого в браконьєрстві і так само викрив його 29.07.2018, оскільки потерпілий у той час не мав права знаходитись в урочищі «Дулятин» з мисливською зброєю. Через це між ними відбулась жорстка розмова, під час якої ударів вони один одному не наносили, що може підтвердити очевидець - свідок ОСОБА_10 .

Як випливає зі змісту ст. 91 КПК України, слідчий був зобов`язаний ці обставини з`ясувати і перевірити. Між тим, з доказів, які представив суду прокурор, і дослідив суд, не видно, чи дійсно ОСОБА_9 мав при собі зброю, а якщо так, то чи мав він на це право, чи були законні претензії до нього з боку ОСОБА_5 і якщо так, то якими мали бути і були в дійсності дії кожного з них у ситуації, яка склалася, підтвердити ці обставини доказами, а встановлений результат, за наявності складу злочину, у вигляді обставин, які мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України) викласти в обвинувальному акті, як фактичні обставини кримінального правопорушення.

Між тим, наявний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення свідчить про те, що розслідуванням вказаних обставин слідчий і прокурор не займались, або, щонайменше, не визначились, які з них вони вважають установленими.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, залишає відкритим питання про те, чи досліджені і відкинуті органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення, в тому числі і висунута обвинуваченим, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Така невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України обмежила право сторони захисту обстоювати свої законні інтереси, стороні обвинувачення можливість доводити обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті, і спростовувати версію сторони захисту, позбавила суд можливості дати оцінку обставинам, на які вказував обвинувачений, оскільки в такому разі він був би змушений вийти за межі обвинувачення, окреслені в обвинувальному акті і всупереч приписам ст. 337 КПК України перебирати на себе функцію доведеності вини або захисту.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону своєчасно значення не надав, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, такого, щоб відповідав вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості визначити межі судового розгляду, внаслідок чого, обмежуючись версією обвинувачення, розглянув справу поверхнево, не дав оцінку обставинам, які в обвинувальному акті не вказані (а отже слідчим не встановлені), але на існуванні яких первісно наполягала сторона захисту, і тому ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі, як такі, що стосуються оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, доведеності чи недоведеності обвинувачення, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу захисника задовольнити частково
Вирок Свалявського районного суду від 04.04.2019 щодо ОСОБА_5 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження в Свалявському районному суді зі стадії підготовчого провадження.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: