Дата документу 07.05.2020 Справа № 310/8109/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1019/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/8109/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою суду продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України, строком на 60 діб до 29.05.2020 року.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід обвинуваченому на домашній арешт. Свої вимоги мотивував тим, що суд в мотивувальній частині ухвали послався на ст.331 КПК як на підставу задоволення усного клопотання прокурора, але в резолютивній частині ухвали на цю норму не послався, а послався на норми КПК, які регламентують порядок не продовження строку тримання під вартою, а обрання запобіжного заходу. При цьому суд з незрозумілих підстав послався в ухвалі на положення ст.ст.217, 314, 334 КПК та не послався на положення ст.ст.181, 199, 197, 201 КПК і в ухвалі будь-яких мотивів не навів, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, обвинувачений утримується під вартою з 02.08.2018 року, кримінальне провадження щодо нього здійснюється з порушенням розумних строків. В порушення вимог закону суд розглянув усне клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та копія письмового клопотання не була вручена стороні захисту. Ризики, на які постійно посилається прокурор, нічим не підтверджені та є лише припущеннями. Обвинувачений страждає на тяжке хронічне захворювання та стан його здоров`я в умовах СІЗО значно погіршився, попередній вирок щодо нього було скасовано. Також обвинувачений має постійне місце проживання, одружений із жінкою, яка має трьох дітей, його батьки померли та він не має інших близьких родичів. Відтак, з урахуванням усіх зазначених обставин, до обвинуваченого можливо застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження прокурор просила продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Суд, продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою, виходив з того, що ризики, які стали підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, об`єктивно існують, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти цим ризикам.

Проте колегія суддів не може погодитись із таким рішенням суду виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

Проте, на переконання колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не ґрунтується на даних вимогах закону.

Так, зі змісту ухвали вбачається, що суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , фактично послався лише на те, що в судовому засіданні не спростовано існування ризиків, які були підставою для обрання та продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання.

Проте суд в ухвалі не розкрив, що це конкретно за ризики та якими обставинами вони підтверджуються, не навів будь-яких мотивів на обґрунтування свого висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, тобто в порушення вимог ст.370 КПК належним чином свого рішення не обґрунтував та не мотивував.

Крім того, приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 страждає на тяжке хронічне захворювання (туберкульоз). Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , не пов`язані із застосуванням будь-якого насильства.

Також з наданих матеріалів провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 вже тривалий час перебуває на розгляді суду. Після скасування 22.10.2019 року у даній справі попереднього вироку щодо ОСОБА_7 впродовж більш ніж шість місяців судом при новому розгляді провадження не допитано жодного свідка, що негативно відображається на правах обвинуваченого ОСОБА_7 , який з 2018 року вже досить тривалий час тримається під вартою. Будь-яких даних, які б свідчили про поважність причин тривалого нерозгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого з вини сторони захисту матеріали провадження у собі не містять.

На разі розгляд справи щодо ОСОБА_7 неодноразово відкладається у зв`язку із неявкою учасників кримінального провадження через запровадження карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211.

З огляду на зазначені обставини існує вірогідність неможливості розгляду даного кримінального провадження у найближчий час, а відтак, обвинувачений продовжуватиме невиправдано довго триматися під вартою без вироку суду.

Колегія суддів відзначає, що право на свободу та особисту недоторканість може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини за вмотивованим рішенням суду.

Апеляційний суд відзначає, що обставини продовження строків тримання під вартою ОСОБА_7 є тотожними, що наведені Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Штепа проти України». В даному рішенні ЄСПЛ відзначав, що ухвала районного суду не містила чітких та конкретних підстав для тримання заявниці під вартою, крім простого посилання на доводи слідчого, без будь-якої оцінки правдоподібності підстав, на які посилався останній. Суд також зауважував, що тяжкість висунутих проти заявниці обвинувачень та ризик її переховування чи перешкоджання слідству згадувалися у первинній постанові про обрання їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Проте з плином часу це обґрунтування не змінилося та далі складалося з тих самих шаблонних та стереотипних висновків. Крім того, Суд зазначив, що в цій справі національні суди постійно обґрунтовували подальше тримання заявниці під вартою відсутністю підстав для її звільнення, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає протилежний підхід та вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого утримання особи під вартою. З огляду на зазначене, Суд вважав, що не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи, та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи державної влади продовжували строк тримання заявниці під вартою до розгляду справи судом на підставах, які для обґрунтування тривалості тримання під вартою не можуть вважатися «достатніми».

В даній справі міськрайонний суд припустився таких же самих дій. Так, суд, в черговий раз продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, послався в ухвалі лише на існування встановлених раніше у даній справі ризиків, але при цьому не навів чітких та конкретних підстав, які би виправдовували таке тривале тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Сама по собі тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується особа, виходячи з практики ЄСПЛ, не може бути безумовною підставою для тримання обвинуваченого під вартою.

Відтак, на переконання колегії суддів, ні оскаржувана ухвала, ні надані апеляційному суду матеріали справи не містять достатнього обґрунтування поважності і доцільності такого тривалого строку перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є невиправданим, оскільки прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти ризикам, на які він посилався. У зв`язку з чим ухвала суду в частині визначення обвинуваченому виду запобіжного заходу і переліку обов`язків підлягає зміні.

При цьому колегія суддів, при вирішенні питання про вид запобіжного заходу, який доцільно застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , виходить з того, що житло за адресою, зазначеною в обвинувальному акті, обвинуваченому не належить та він відповідно до закону не має права на користування даним житлом, що унеможливлює застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Достатніх коштів для сплати навіть мінімально можливого розміру застави обвинувачений не має. А тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК, оскільки такий запобіжний захід є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження та він зможе повною мірою забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2020 року про продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 в частині визначення обвинуваченому виду запобіжного заходу і переліку обов`язків змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, і місця свого проживання без дозволу суду;

- утримуватися від спілкування з будь-яким свідком в цьому кримінальному провадженні.

Термін дії особистого зобов`язання та обов`язків, покладених судом, визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 29 травня 2020 року включно.

У разі необхідності цей строк може бути продовжений судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання підлягає виконанню після її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4