Справа №1806/1-464/11 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11/816/1/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 і адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду кримінальну справу за апеляцією прокурора ОСОБА_10 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.11.2018, за яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Віньківці Хмельницької області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

виправданий за ч. 2 ст. 307 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину,

ВСТАНОВИЛА:

Органом досудового слідства ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК у тому, що у вересні 2010 р. він за попередньою змовою з ОСОБА_12 незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який незаконно перевіз в гараж останнього № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Ветеран Раково-3» по вул. Гарнізонна, 24/1 в м. Хмельницький та почав його незаконно зберігати. 16.11.2010 працівниками міліції проведено огляд вказаного гаражного приміщення, під час якого виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс загальною вагою 515,7 г, що є великим розміром. У листопаді 2010 р. ОСОБА_7 незаконно придбав і, зберігаючи при собі, незаконно переміщував з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. 29.11.2010 близько 16:40 неподалік автосервісу на пр. Миру, буд. 111 в м. Хмельницький, ОСОБА_7 був затриманий працівниками міліції, які при його особистому огляді виявили канабіс масою у висушеному стані 8,7 г. 15.01.2011 близько 14:00 біля магазину «Принцип» по вул. М. Залізняка в м. Хмельницький ОСОБА_7 був затриманий працівниками міліції, які під час його особистого огляду виявили психотропну речовину амфетамін вагою 0,4702 г.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.11.2018 ОСОБА_7 виправданий за ч. 2 ст. 307 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів.

В поданій апеляції (із доповненнями) прокурор ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд не дав належної оцінки показанням ОСОБА_7 та свідків, наданих в ході досудового слідства, протокол огляду від 16.11.2010 складений без порушень, досудове розслідування здійснене уповноваженим слідчим, висновок спеціаліста № 1603 відповідає вимогам закону, протокол ознайомлення ОСОБА_12 містить помилково зазначену дату, речові докази, вилучені в гаражному приміщенні, відносяться до доказової бази доведення вини ОСОБА_7 . Також постанові слідчого про призначення судово-хімічної експертизи не надано оцінки у своїй сукупності, а висновки суду про монтаж відеозйомки слідчої дії є безпідставними. Суд здійснив аналіз доказу, на який сторона обвинувачення не посилалася та взяв до уваги показання свідків, які є зацікавленими особами. Знищення речових доказів не є підставою для не взяття до уваги висновків спеціаліста та експерта. Крім того, під час проведення судових засідань у режимі відеоконференції17.05.2018, 21.06.2018, 27.06.2018, 22.08.2018 і 03.10.2018 був неякісний зв`язок.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_14 та його захисники ОСОБА_15 і ОСОБА_16 просять залишити вирок суду без змін, а апеляцію прокурора без задоволення у зв`язку з її необгрунтованістю.

Вислухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляцію, просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи виправданого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляції прокурора без задоволення, виконавши вимоги ст. 362 і 318 КПК (1960 р.), перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи поданої апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно справи органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК у незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів за попередньою змовою групою осіб у великому розмірі, а також незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні з метою збуту психотропних речовин, вчинених повторно.

Виправдавши ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307 КК, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки не надала належних і допустимих доказів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам кримінальної справи, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Так, вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки ухвалений компетентним судом першої інстанції згідно з нормами матеріального права та з дотриманням положень щодо кримінальної справи/провадження, передбачених процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду та оціненими судом згідно ст. 67 КПК (1960 р.). Крім того, у судовому рішенні наведені належні й достатні мотиви й підстави його ухвалення.

Що стосується тверджень прокурора про допущену невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, відповідно ст. 67 КПК (1960 р.), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 1 ст. 65 цього Кодексу, доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ч. 3 ст. 62 Конституції України та рішення КСУ від 20.10.2011 № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінальної справи, і його умовами є:

? одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку;

? належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 16.06.2015 ОСОБА_7 засуджувався за те, що у вересні 2010 р. за попередньою змовою з ОСОБА_12 незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який незаконно перевіз в гараж останнього № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 в ГК «Ветеран Раково-3» по вул. Гарнізонна, 24/1 в м. Хмельницький та почав його незаконно зберігати. Також цим вироком визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК за тих же самих обставин і ОСОБА_12 .

Ухвалюючи цей обвинувальний вирок суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів відносно фактичних обставин справи, які ні ким не оспорювалися, оскільки ОСОБА_7 і ОСОБА_12 повністю визнали свою вину в пред`явленому обвинуваченні, тому обсяг доказів згідно ч. 3 ст. 299 КПК (1960 р.) обмежений лише допитом останніх. Але ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22.09.2015 вказаний вирок суду від 16.06.2015 відносно ОСОБА_7 скасований у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, а кримінальна справа повернута на новий розгляд у суд першої інстанції. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що ОСОБА_7 під час судового розгляду справи у суді першої інстанції категорично заперечував свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, що відповідно унеможливлювало здійснення розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 299 КПК (1960 р.). При цьому відносно ОСОБА_12 вирок суду змінений лише в частині призначеного покарання.

У ході розгляду справи при новому судовому розгляді свідок ОСОБА_12 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність згідно ст. 384 КК, надав показання, згідно яких під час досудового слідства він оговорив ОСОБА_7 , так як слідчий ОСОБА_17 змусив його надати показання про те, що виявлені у гаражі наркотичні засоби йому передав ОСОБА_7 , але чому саме ця особа він не знає. В ході розгляду справи у 2015 р. він дійсно погодився на проведення судового засідання у «скороченому порядку» і не заперечував проти всіх обставин, викладених у обвинувальному висновку, що було зумовлено виключно ситуацією, яка склалася на той момент, оскільки інші особи тривалий час перебували під вартою і потрібно було, щоб вони вийшли на свободу. Незважаючи на це, ОСОБА_12 наполягав на тому, що правдивими є ті показання, які надані ним саме при новому судовому розгляді, тобто про непричетність ОСОБА_7 до вчинення злочину.

Допитаний у суді першої інстанції у якості свідка слідчий ОСОБА_17 надав показання, з яких убачається, що факт передачі ОСОБА_7 наркотичного засобу ОСОБА_12 встановлений ним лише зі слів останнього, і виключно це стало підставою для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК.

Суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку щодо допущених порушень під час проведення 16.11.2010 огляду гаражу, оскільки з показань допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_18 убачається, що працівники міліції запросили його бути понятим, однак прав не роз`яснили. У приміщенні гаражу він присутнім не був, які події там відбувалися і що знайшли особисто не бачив. В ході здійснення огляду він періодично відлучався, а в кінці йому дали підписати чистий аркуш паперу, внаслідок чого не дотримано вимог ч. 1 ст. 191 КПК (1960 р.). Крім того, огляд проведений не з дозволу власника вказаного приміщення, оскільки законних підстав для користування гаражем ОСОБА_12 не встановлено. При цьому матеріали кримінальної справи не містять умотивованої постанови судді, винесеної з додержанням порядку, встановленого ч. 5 ст. 177 КПК (1960 р.).

Також колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо висновку спеціаліста № 1603, який отриманий з порушеннями процесуального закону, оскільки це дослідження проведене не на підставі умотивованої постанови слідчого (ч. 2 ст. 196 КПК (1960 р.).

Решту доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 , складають: протоколи огляду предметів, вилучених 16.11.2010; висновки хімічних експертиз № 2536 від 08.04.2011, № 1063 від 26.11.2010; висновок дактилоскопічної експертизи № 1161 від 25.12.2010, які є похідними від протоколу огляду гаражу, а також протокол ознайомлення ОСОБА_12 з відеозаписом від 06.11.2010, який не має жодного доказового значення у розумінні ст. 65 КПК (1960 р.).

Таким чином, матеріали кримінальної справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів, достатніх для доведення винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів за попередньою змовою групою осіб у великому розмірі за епізодом від вересня 2010 р., оскільки жоден із наданих стороною обвинувачення доказів не свідчить об`єктивно про причетність виправданого до вчинення цього злочину.

Повертаючись до інших епізодів справи від 29.11.2010 та 15.01.2011, то окрім зазначених вище положень кримінально-процесуального закону щодо допустимості наданих доказів і можливості їх використання для ухвалення того чи іншого судового рішення (в залежності від дотримання чи не дотримання уповноваженими особами, які здійснюють збір доказів вимог закону), необхідно ураховувати й інші положення КПК, які безпосередньо регламентують порядок проведення огляду, виїмки та обшуку.

Зокрема, ст. 190 КПК (1960 р.) передбачено, що з метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обстановки злочину, а також інших обставин, які мають значення для справи, слідчий проводить огляд місцевості, приміщення, предметів та документів. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до порушення кримінальної справи.

Обшук проводиться в тих випадках, коли є достатні підстави вважати, що знаряддя злочину, речі й цінності, здобуті злочинним шляхом, а також інші предмети і документи, які мають значення для встановлення істини в справі, знаходяться в певному приміщенні або місці чи в якої-небудь особи. Обшук проводиться за вмотивованою постановою слідчого з санкції прокурора чи його заступника, за винятком житла чи іншого володіння особи (ст. 177 КПК, 1960 р.), а виїмка проводиться у випадках, коли є точні дані, що предмети чи документи, які мають значення для справи, знаходяться в певної особи чи в певному місці. Виїмка проводиться за вмотивованою постановою слідчого (ст. 178 КПК, 1960 р.).

За наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК (1960 р.), з метою вилучення предметів і документів, які можуть мати доказове значення і які знаходяться при певній особі, слідчий може провести обшук особи чи виїмку у неї цих предметів або документів. Обшук особи або виїмка у неї предметів і документів провадяться в порядку, передбаченому ст. 177, 178 цього Кодексу. Обшук особи та виїмка у неї предметів і документів можуть бути проведені без постанови у таких випадках: 1) при фізичному захопленні підозрюваного уповноваженими на те особами, якщо є достатні підстави вважати, що затриманий має при собі зброю або інші предмети, які становлять загрозу для оточуючих, чи намагається звільнитися від доказів, які викривають його чи інших осіб у вчиненні злочину; 2) при затриманні підозрюваного; 3) при взятті підозрюваного, обвинуваченого під варту; 4) за наявності достатніх підстав вважати, що особа, яка знаходиться в приміщенні, де проводиться обшук чи примусова виїмка, приховує при собі предмети або документи, які мають значення для встановлення істини в справі (ст. 184 КПК, 1960 р.).

Разом з тим, у матеріалах кримінальної справи відсутня будь-яка інформація, яка б вказувала на наявність події та відповідно стала підставою для проведення оглядів 29.11.2010 та 15.01.2011 (згідно відповідних протоколів). Крім того, у протоколах йдеться мова про проведення таких процесуальних дій, які не передбачені КПК (1960 р.), а саме «поверхневий огляд» і «особистий огляд» особи. До того ж необхідно зазначити, що кримінальна справа відносно ОСОБА_7 порушена тільки після проведення огляду 29.11.2010 та виключно згідно інформації, отриманої в ході цієї процесуальної дії.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що протоколи від 29.11.2010 та 15.01.2011 є недопустимими доказами, оскільки характер дій працівників міліції вказує на фактичне проведення обшуку ОСОБА_7 без дотримання належного процесуального порядку під час його затримання, що у свою чергу свідчить про підміну однієї слідчої дії за своєю процесуальною суттю на іншу, а також отримання цього доказу внаслідок істотного порушення основоположних прав та свобод людини.

Визнавши недопустимими доказами протоколи від 29.11.2010 та 15.01.2011, суд першої інстанції правильно визнав послідуючі висновки експертів від № 1077 від 29.11.2010, № 40 від 27.01.2011, що складені на підставі протоколів, недопустимими доказами, відтак вони не можуть бути використані при ухваленні обвинувального вироку. При цьому колегія суддів ураховує концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008) та «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що згідно постанови про порушення кримінальної справи від 29.11.2010 у ОСОБА_7 працівниками міліції при його затриманні та огляді у зовнішній лівій кишені куртки виявлено полієтиленовий пакет з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору у висушеному стані, однак у постанові про призначення судово-хімічної експертизи від 29.11.2010 слідчого указано, що на дослідження направляється вилучений пристрій для куріння, який у ОСОБА_7 не вилучався. Крім того, в супровідному листі начальника НДЕКЦ слідчому СВ ХМВ УМВС про надання висновку експерта № 1077, дата частково проставлена від руки, число відправки відсутнє, дата висновку теж частково проставлена від руки, а у постанові про порушення кримінальної справи вже є посилання на вказаний висновок, хоча слідча дія тримала до 17:23 29.11.2010.

Указані обставини викликають цілком обґрунтовані сумніви про дійсну дату дослідження та направлення висновку експерта слідчому. При цьому суд першої інстанції вірно узяв до уваги висновок експерта № 1162 від 09.12.2010, згідно якого на поверхні полієтиленового пакету, вилученого 29.11.2010 у ОСОБА_7 , слідів пальців рук (долоней) останнього не виявлено.

По епізоду від 15.01.2011 свідок ОСОБА_19 у суді першої інстанції надав показання, згідно яких у цей день він знаходився біля магазину «Лотос» на вул. Залізняка та переходив через дорогу. В цей момент побачив як двоє осіб у формі збили ОСОБА_7 з ніг та почали бити, одягли кайданки, а потім кинули на автомобіль та почали викладати з його кишень особисті речі. Один з працівників міліції вийшов з автомобіля та витяг із своєї кишені поліетиленовий пакет, в якому було щось біле і кинув на багажник автомобіля, де лежали речі ОСОБА_7 . Потім двоє осіб у цивільному одязі покликали понятих. Ввечері він бачив як невідомі особи виводили ОСОБА_7 з під`їзду, де проживає його батько, і посадили до автомобіля.

З показань свідка ОСОБА_20 убачається, що 14.01.2011 приїхали працівники міліції та забрали його з м. Тернополя везти до м. Суми, а потім зателефонували і сказали, що потрібно заїхати у м. Хмельницький. 15.01.2011 бачив, як ОСОБА_7 вийшов з магазину та на нього накинулися працівники міліції (один кинувся під ноги, інший накинувся зверху), а потім його поклали на багажник автомобіля, після чого прийшли поняті.

Згідно показань свідка ОСОБА_21 15.01.2011 близько 13:14 у м. Хмельницькому на вул. Залізняка біля кіоску «Лотос» він бачив як з-за рогу вибігло п`ять чоловіків в камуфляжній формі. Один з них кинувся ОСОБА_7 в ноги, інший зверху, а третій вдарив ОСОБА_7 в живіт та у груди. ОСОБА_7 притиснули до землі, схопили під руки та кинули на багажник. Один з співробітників міліції став виймати предмети з кишень ОСОБА_7 . Інший працівник міліції вийняв зі своєї кишені і поклав до цих речей, які лежали на капоті автомобіля, пакет, який вилучили потім. В подальшому привели двох понятих, які підписали протокол.

Будь-яких підстав не брати до уваги показання вказаних вище свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 колегія суддів не вбачає, оскільки вони є послідовними, логічними та узгоджуються між собою, враховуючи, що прокурором не наведено жодних об`єктивних даних, які б свідчили про якусь заінтересованість цих осіб, тому такі доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.

Обґрунтовано не узято до уваги і протокол допиту свідка ОСОБА_22 , який був понятим під час проведення огляду ОСОБА_7 15.01.2011, наданий під час досудового слідства, оскільки протокол допиту цього свідка датований 13.04.2011 та складений у приміщенні ВБНОН УМВС, хоча з листа начальника УМВС України в Хмельницькій області убачається, що в період з 12.04.2011 по 13.04.2011 в приміщеннях ВБНОН УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_22 не знаходився. При цьому перевірити його показання безпосередньо в судовому засіданні не вдалося за можливе через його неявку до суду. Протокол допиту свідка ОСОБА_23 , який був присутнім у якості понятого під час проведення 15.01.2011 особистого огляду ОСОБА_7 теж не може бути прийнятим до уваги, так як показання цього свідка не досліджувалися безпосередньо в суді.

Крім того, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо показань під час досудового слідства працівника міліції ОСОБА_24 , який був присутнім під час проведення огляду ОСОБА_7 15.01.2011, оскільки цей свідок на момент його допиту був службовою особою державного органу кримінального переслідування та напряму в силу своїх посадових обов`язків зацікавлений у наслідках розгляду кримінальної справи, так як його показання стосуються сумлінності виконання ним цих своїх повноважень, тому останній не є безстороннім очевидцем, а його показання не можуть превалювати (мати перевагу, домінувати) над іншими доказами у справі.

Є обґрунтованими і висновки суду першої інстанції про порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки 29.11.2011 ОСОБА_7 фактично був затриманий близько 16:41, в той час як протокол про його затримання складений 29.11.2010 о 21:00 в приміщенні відділу міліції, тобто починаючи з 16:41 ОСОБА_7 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, однак право на захист протягом указаного періоду часу йому роз`яснено згідно ст. 21, 43-1 КПК (1960 р.) не було. Крім того, під час першого допиту ОСОБА_7 повідомив, що він страждав структурною зміною кори головного мозку, у зв`язку з чим лікувався в психіатричній лікарні, а тому, ураховуючи стан здоров`я затриманого та з метою уникнення будь-яких проявів можливого порушення права на захист, слідчий зобов`язаний був призначити ОСОБА_7 захисника відповідно ст. 45, 47 КПК (1960 р.), незважаючи на відмову від захисника згідно складеної слідчим відповідної постанови.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення права на захист також і 15.01.2011, оскільки з рапорту працівника міліції убачається, що цього дня у м. Хмельницькому затриманий ОСОБА_7 , 17.01.2011 у період часу з 14:00 до він 17:00 допитаний у приміщенні УБОЗ УМВС України в Сумській області у якості свідка, о 17:20 ОСОБА_7 роз`яснено право на захист, а у період часу з 17:30 до 18:00 складений протокол його затримання, тому малоймовірно, що після затримання ОСОБА_7 перестав перебувати під постійним контролем працівників правоохоронних органів і самостійно приїхав із м. Хмельницького до м. Сум.

Згідно показань ОСОБА_7 у суді першої інстанції, 15.01.2011 його затримали працівники міліції, після чого провели обшук у квартирі батька, а потім доставили на автомобілі до м. Сум, де він постійно перебував під охороною, і лише 17.01.2011 йому роз`яснили права та надали протокол затримання, що об`єктивно узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_19 , який бачив, що ввечері 15.01.2011 невідомі особи вивели ОСОБА_7 з під`їзду будинку, де проживає батько останнього та посадили до автомобіля.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги прокурора про те, що під час проведення судових засідань у режимі відеоконференції 17.05.2018, 21.06.2018, 27.06.2018, 22.08.2018 і 03.10.2018 був неякісний зв`язок, оскільки вирішуючи питання чи мало місце порушення прав сторони захисту, насамперед необхідно ураховувати істотність порушення цих прав і свобод виправданого та захисника, які в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора зазначили, що відеозв`язок на достатньому рівні дозволяв їм реалізувати свої законні права.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо надання оцінки у вироку доказу, на який сторона обвинувачення не посилалася (протокол від 08.05.2011 про ознайомлення ОСОБА_7 з відеозаписами) не підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції надав оцінку наявним у матеріалах кримінальної справи доказам в частині пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у їх сукупності.

Також не можуть бути прийнятими до уваги твердження апеляційної скарги в тій частині, що знищення речових доказів не є підставою для не взяття до уваги висновків спеціаліста № 42 від 18.01.2011 та експерта № 40 від 27.01.2011, оскільки ці висновки складені на підставі протоколів, визнаних недопустимими доказами. При цьому суд першої інстанції слушно зауважив на тому, що згідно протоколу огляду ОСОБА_7 від 15.01.2011 вилучене майно поміщене в пакети, які опечатано відтиском печатки «для пакетів УМВС України в Сумській області», однак у висновках зазначено, що матеріали, які надійшли для дослідження, опечатані відтиском печатки «Для пакетів. Слідче управління ГУ МВС України у Сумській області».

Доводи апеляційної скарги прокурора відносно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням ОСОБА_7 і свідків, наданих ними в ході досудового слідства, що досудове розслідування здійснене неуповноваженим слідчим, а відеозйомка, здійснена під час проведення огляду 29.11.2010 містить ознаки монтажу, знайшли своє підтвердження, однак така невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не вплинула на вирішення питання про невинуватість ОСОБА_7 , а тому згідно ст. 369 КПК (1960 р.) не є підставою для скасування чи зміни вироку суду.

Відповідно ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Національне законодавство України повністю узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п. 43 рішення від 14.02.2008 в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом кримінального провадження. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, з чим повністю погоджується колегія суддів, тому всі доводи прокурора про скасування цього судового рішення з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неправильного застосування кримінального закону та істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі прокурором, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 362, 365, 366 і 377 КПК України (1960 р.); п.п.11 і 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (2012 р.),

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.11.2018 відносно ОСОБА_25 залишити без зміни, а апеляцію прокурора ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4