ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/257/20 Справа № 212/5453/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000805 від 03 травня 2019 року, за за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Окрім того, судом вирішено цивільний позов, питання про стягнення процесуальних витрат, а також визначено долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.
03 травня 2019 року, об 15 годин 30 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗИЛ ММЗ 554М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухому асфальтному покриттю проїзної частини дороги вул. Cічеславська з боку вул. С. Рзянкіна в напрямку вул. Є. Фукса в Покровському районі міста Кривого Рогу. По напрямку руху вищевказаного автомобіля був розташований не регульований пішохідний перехід, який був позначений дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 (не регульований пішохідний перехід), а також позначений дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР України.
У цей же час, попереду автомобіля «ЗИЛ ММЗ 554М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїзну частину дороги вулиці Січеславська поблизу електричної опори №111, на не регульований пішохідний перехід, що позначений дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1, вийшли пішоходи зокрема серед інших ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи відповідно до вимог п.п.4.16 а) Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
«Пішохід має право на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора» почав перетинати проїзну частину вказаної дороги, з ліво на право за напрямком руху автомобіля «ЗИЛ ММЗ 554М», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В ході подальшого руху автомобіля «ЗИЛ ММЗ 554М», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість, та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, чим порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.»;
2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.»;
18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»
Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, водій ОСОБА_7 виявивши на проїзній частині вул. Січеславська пішохода ОСОБА_11 допустив наїзд на вищевказаного пішохода, який отримав тілесні ушкодження, від яких знаходячись на стаціонарному лікуванні у КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 16» помер.
Смерть ОСОБА_11 , настала від закритої черепно- мозкової травми, яка супроводжувалася переломами кісток склепіння та основи черепу та ускладнилася набряком головного мозку, що підтверджується морфологічними змінами з боку внутрішніх органів, а саме множинні садна голови, крововиливи у м`які покривні тканини голови, закритий циркулярний перелом лобної- тім`яної кісок ліворуч, правої скроневої кістки, потиличної кістки ліворуч, крововилив під м`якими мозковими оболонками обох півкуль головного мозку та мозочку, крововилив у сіру та білу речовину головного мозку.
Між порушенням ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України та настанням наслідків спричиненням смерті ОСОБА_11 , є прямий причинний зв`язок.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, стягнувши з останнього на її користь моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, потерпіла посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права в частині призначення занадто м`якого основного та додаткового покарання, а також часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Потерпіла вказує на те, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений свідомо керував технічно несправним автомобілем, наїзд пішохода було здійснено на пішохідному переході, а злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України відноситься до категорії тяжких.
Поряд із цим, частково задовольняючи заявлений нею цивільний позов, суд не врахував ступінь понесених нею моральних страждань. ОСОБА_9 зазначає, що у зв`язку зі смертю батька їй було завдана значна моральна шкода, яка полягала у порушенні звичного способу життя, що пов`язано з непоправною втратою, перенесеним сильним емоціональним стресом, нестабільним психологічним станом. При цьому, потерпіла зауважує, що після закінчення дії страхового поліса, обвинувачений відмовився від придбання ліків батьку, який перебував у реанімаційному відділенні, після чого настала його смерть. Окрім того, ОСОБА_9 звертає увагу суду на те, що її батько оплачував її навчання та навчання її доньки та у зв`язку з його смертю у сім`ї виникла матеріальна потреба по цій оплаті.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, в решті залишивши вирок без змін.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок м`якості. На переконання прокурора, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що останній грубо порушив ПДР України, а саме здійснив наїзд на пішохода на пішохідному переході, що спричинило смерть потерпілого. Поряд із цим, суд не врахував позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покараня обвинуваченого.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та потерпілої, які апеляційні скарги підтримали, обвинуваченого та захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в зазначеному кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з апеляційних скарг, висновок суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, прокурор та потерпіла не оскаржують.
За таких обставин, суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а також обґрунтованості визначеної судом для відшкодування моральної шкоди.
При цьому, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості, суд вважає, що вони заслуговують на увагу.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Окрім того, зі змісту ч. 1 ст. 75 КК України вбачається, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Втім, обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.
Так, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який одружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, на час вчинення злочину не працював, пенсіонер, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілий завданого збитку та не встановив таких, що в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжують.
З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки непоправним наслідкам протиправних дій ОСОБА_7 , які спричинили загибель людини, а також не врахував позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні. Окрім цього, поза увагою суду залишились й обставини кримінального провадження, згідно з якими ОСОБА_7 здійснив наїзд на пішохода на пішохідному переході.
Колегія суддів вважає, що за вказаних обставин виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України не буде справедливим та не відповідатиме його меті виправленню та попередженню вчинення обвинуваченим нових злочинів.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі, колегія суддів вбачає підстави скасувати оскаржуване судове рішення в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок в цій частині.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який одружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, на час вчинення злочину не працював, пенсіонер, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілий завданого матеріального збитку.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідатиме його особі та сприятиме його виправленню.
Вирішуючи питання обґрунтованості визначеного судом розміру стягнення в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_9 заявила вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди, яку вона оцінила у 500000 грн.
Разом із цим, суд визнав заявлену суму завищеною та визнав за доцільне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди лише 100000 грн.
Надаючи оцінку цим обставинам, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір стягнення не відповідає понесеним ОСОБА_9 моральним втратам.
Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпіла зазнала сильних душевних страждань, пов`язаних з втратою батька та зміною звичного способу життя, а отже сума у 100000 грн. є необґрунтовано заниженою.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що сума у розмірі 150000 грн. відповідатиме понесеним моральним втратам та буде справедливою по відношенню до потерпілої.
При цьому, враховується, що 50000 грн. моральної шкоди відшкодовано на користь потерпілої страховою компанією, про що вона зазначила у суді апеляційної інстанції.
Отже, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг потерпілої та прокурора та приходить до висновку про необхідність їх часткового задоволення та скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та його зміни в частині цивільного позову з ухваленням нового у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.
Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині цивільного позову.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4