УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року

м. Київ
справа № 142/104/18
провадження № 51-3738ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000260 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Каменка Каменського району Республіки Молдова та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Як установив суд, 08 липня 2017 року приблизно о 03:00 на території залізничної станції «Рудниця Одеська залізниця» (вул. Франка, 2, смт Рудниця Піщанського району Вінницької області) виник конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , під час якого останній заподіяв кулаком правої руки двох ударів у обличчя ОСОБА_4 . Останній, образившись на дії ОСОБА_5 , та, маючи намір помститися за заподіяні ушкодження, дістав із кишені джинсів ніж. ОСОБА_5 , помітивши ніж у руках супротивника, побоюючись за своє життя та здоров`я, почав утікати за будівлю залізничної станції.
У цей час на територію залізничної станції зайшов ОСОБА_6 , який почув про конфлікт його знайомого ОСОБА_5 із невідомим йому чоловіком та, з метою припинення цього конфлікту, побіг за ними.
У подальшому ОСОБА_4 помітив, що його наздоганяє ОСОБА_6 та, зрозумівши, що він є товаришем ОСОБА_5 , на ґрунті помсти вирішив позбавити життя ОСОБА_6 .
Коли ОСОБА_6 наблизився до ОСОБА_4 , останній, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя потерпілого, діючи умисно та усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, при цьому передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого, розвернувся до нього обличчям та ударив ОСОБА_6 ножем у ділянку грудної клітки ліворуч. Від отриманого тілесного ушкодження потерпілий помер на місці події. Його смерть настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням правого шлуночка серця, що спричинило тампонаду та зупинку серця.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 23 квітня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а вирок місцевого суду змінити та призначити йому менш суворе покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_4 вказує, що місцевим судом не було взято до уваги обставин, які пом`якшують його покарання, а саме щиросердного каяття, активного сприяння розкриттю злочину, повного визнання ним вини, участі в зоні антитерористичної операції, а також відсутності обтяжуючих покарання обставин. Крім того, на його думку, не було враховано, що при скоєнні злочину він захищався від побиття та, що за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий. Стверджує, що згідно зі ст. 69 -1 КК за наявності декількох пом`якшуючих обставин і за відсутності обтяжуючих суд не вправі призначати покарання більше десяти років.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин встановлених і перевірених судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині засуджений не оскаржує.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий посередньо характеризується за місцем проживання, є учасником АТО, на підставі ст. 89 КК судимості не має. При цьому суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання та, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.

Зі змісту касаційної скарги та копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Твердження засудженого ОСОБА_4 про те, що при скоєнні злочину він захищався від побиття, згідно зі ст. 411 КПК відноситься до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, які відповідно до статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Доводи засудженого про те, що місцевим судом згідно зі ст. 69-1 КК при призначені йому покарання не враховано декількох пом`якшуючих обставин і відсутність обтяжуючих обставин, та призначено покарання більше десяти років, чим, на його думку, допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Санкція ч. 1 ст. 115 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч. 1 ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавленні волі на строк 11 років було визначено судом саме з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого засудженим злочину, даних про його особу та відсутності обставин, що пом`якшують покарання та його обтяжують. Тому підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69-1 КК суд не мав, оскільки обставин, що пом`якшують покарання засудженому, встановлено не було. Вид і розмір обраного ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3