ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/602/20 Справа № 183/6144/15 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000913 за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого друкувальником офсетного плоского друку ТОВ Торгівельна група ЛунаПак, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 05.06.2015 року приблизно о 22:05 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ 211440, д/н НОМЕР_1 , рухався по під`їзній дорозі м. Новомосковськ Дніпропетровської області в напрямку автодороги М-04 Знаменка-Луганськ-Ізварено. У цей час на 1 км. + 500 м. неподалік зупинки громадського транспорту Одеська м. Новомосковська Дніпропетровської області, водій ОСОБА_7 не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків від своєї бездіяльності і хоча повинен був і міг їх передбачити, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки керуючого ним транспортного засобу щоб дати дорогу пішоходам, та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які перетинали проїзну частину по пішохідному переході з права на ліво по відношенню руху автомобіля ВАЗ 211440, д/н НОМЕР_1 .
Внаслідок цього, водій ОСОБА_7 , згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № 70/27-485 від 30.07.2015 року порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
В результаті даної дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді саден в області стоп, струсу головного мозку, забою лівого колінного суглобу з розривами зв`язок та крововиливом у порожнину суглобу (гематроз), що у своїй сукупності, відносяться до середнього ступеню тяжкості, як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я на строк, що перевищує 21-нь день, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №606/18 від 01.08.2015 року. В свою чергу пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лівій лобній області голови, багаточисленних синців та саден в області стегон, саден в області колінних суглобів, переломів лівої лобкової та лівої сідничної кісток тазу з розривом лобкової і лівої крижова-клубової зв`язок, крововиливу під тверду мозкову оболонку в області лівої півкулі мозку (субдуральна гематома), що в своїй сукупності по ступеню тяжкості відносяться до тяжких, як небезпечних для життя, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №605/17 від 01.08.2015 року.
При цьому, технічна можливість запобігти даній дорожньо-транспортній пригоді для водія ОСОБА_7 обумовлювалась дотриманням ним вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, що знаходилось в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, та для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.
Не погоджуючись з вказаним вироком, прокурор Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що при викладенні у вироку доказів на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування, не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Вказує, що судом не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_13 щодо місця переходу проїжджої частини, який під час досудового розслідування та судового слідства повідомив, що проїжджу частину вони переходили з правої сторони пішохідного переходу на відстані від останнього приблизно 20 сантиметрів, що відображено і в протоколі слідчого експерименту з ОСОБА_13 від 15.06.2015 року. Разом з тим, судом першої інстанції взагалі не надано оцінки та не досліджено у нарадчій кімнаті покази допитаного в судовому засіданні судового експерта ОСОБА_14 , який повідомив, що за результатами проведення експертизи № 70/27-485 від 30.07.2015 року за варіантом 2 механізму ДТП, згідно показів ОСОБА_13 , у даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 повинен був діяти згідно до вимог п.п.10.1, 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху.
У тому випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 62.6...65.4 км/год, то обрана водієм - ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля відповідала видимості дороги та її елементів і в діях водія ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не вбачається. У тому випадку якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 70.0 км/год, то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля не відповідала видимості дороги та її елементів і дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху. Проте встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП, з причин вказаних в дослідницькій частині.
При зазначених вихідних даних водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.
В судовому засіданні експерт пояснив, що ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду в першому та другому варіанті встановленого швидкісного режиму.
У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, а невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП.
Разом з тим, за варіантом 3,4 механізму ДТП, згідно показів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , у випадку якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 62.6...65.4 км/год., то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля відповідала видимості дороги та її елементів і в діях водія ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не вбачається.
У тому випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 70.0 км/год, то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля не відповідала видимості дороги та її елементів і дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху. Проте встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП, з причин вказаних в дослідницькій частині.
При заданих вихідних даних водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху, а невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП.
В судовому засіданні експерт також пояснив, що ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду в першому та другому варіанті встановленого швидкісного режиму. Отже, у зазначених варіантах в діях ОСОБА_7 наявний причинний зв`язок з даною ДТП з невідповідністю його діям п.12.3 та п.18.1 Правил дорожнього руху.
Також прокурор вважає хибною думкою суду щодо протоколів слідчого експерименту від 15.06.2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , з яких не вбачається того, що зіткнення автомобіля з пішоходами ОСОБА_12 та ОСОБА_11 сталося саме на пішохідному переході.
Однак незважаючи на позицію суду першої інстанції, стороною обвинувачення, відповідно до ст. 333 КПК України, 11.07.2019 року під час судового засідання подано письмове клопотання, з метою проведення слідчих дій, а саме, проведення слідчого експерименту за участі потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_15 , з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме для усунення протиріч показів потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 шляхом встановлення місця наїзду на потерпілих. Однак у задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено.
Також прокурор вважає хибною думку суду першої інстанції про те, що висновком експерта надано оцінку діям водія з одночасною констатацією можливості перевірки на відповідність Правилам дій пішоходів без проведення спеціального дослідження в цій частині, що помилково оцінено стороною обвинувачення як звільнення від такого обов`язку. Поза увагою досудового розслідування безпідставно залишився характер порушень, які міг допустити кожен із учасників ДТП (водій та пішохід), а також і те, чи не було причиною порушення Правил водієм їх недодержання пішоходами, і чи мав хтось із них уникнути ДТП та її наслідків.
Так, під час досудового розслідування та судового слідства потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зазначили, що переходили проїзду частину по пішохідному переходу, а свідок ОСОБА_13 зазначив, що проїжджу частину вони переходили з правої сторони пішохідного переходу на відстані від останнього приблизно 20 сантиметрів. Оскільки під час досудового розслідування інших даних, щодо місця переходу проїжджої частини потерпілими та свідка не встановлено, органом досудового розслідування не вбачалося підстав перевіряти на відповідність вимогам ПДР дії потерпілих, оскільки останні перебували на пішохідному переході.
Також прокурор посилається на те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що при проведенні слідчого експерименту за участю потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 не були створені всі умови, які відповідали б обстановці дорожньо-транспортної події, оскільки під час досудового розслідування та під час судового слідства, а також при проведенні слідчих експериментів, потерпілими ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_13 зазначалося, що автомобіль, який рухався зі сторони м. Дніпро на видимість не впливав. Обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що в момент наїзду на пішоходів зі сторони м. Дніпро рухався автомобіль, однак не зміг повідомити модель та марку автомобіля, використання ближнього чи дальнього світла фар, протитуманних фар і ліхтарів, жодних конкретних даних не надав, що унеможливило провести слідчий експеримент (з посекундною роздвижкою), для встановлення місця роз`їзду автомобілів.
Разом з тим, судом першої інстанції з незрозумілих причин надано перевагу показам свідка ОСОБА_16 , що спочатку ОСОБА_12 розповідав їй, що він з матір`ю ОСОБА_11 стояли не на пішохідному переході, коли їх збила машина. Пізніше через два тижні ОСОБА_11 їй розповіла, що вона разом із сином ОСОБА_12 стояла на пішохідному переході, де їх збив автомобіль. Але потім сказала, що насправді вона перебігала дорогу в 15-20 метрах від пішохідного переходу, за нею біг її син ОСОБА_12 . Автомобіль в цей час хотів їх об`їхати, але вона розвернулася і автомобіль їх збив.
Прокурор вважає, що до показів свідка ОСОБА_16 необхідно віднестися критично, оскільки її покази не співпадають з обставинами справи, а саме з протоколом огляду місця події від 05.06.2019 року в якому зафіксовано гальмівний шлях всього 19 метрів, та який почався ще до пішохідного переходу, разом з тим, із зазначених питань ОСОБА_16 під час досудового розслідування не допитувалася, покази вказаної особи стороні обвинувачення не відкривалися. До допиту вказаного свідка в судовому засіданні, свідок не повідомив правоохоронні органи про можливе неправдиве свідчення потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . Разом з тим, вказаний свідок не був очевидцем події, а володіє інформацією лише зі слів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , під час допиту свідок зауважив, що на момент ДТП вона мала дружні відносини з потерпілою ОСОБА_12 , однак невдовзі вони посварилися і на теперішній час у них склалися неприязні відносини, що певним чином може впливати на свідчення останньої.
Також прокурор вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що навіть, якщо і припустити певну частку необачності з боку ОСОБА_7 (невиконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, що констатовано у висновку експерта № 70/27-485 від 30.07.2015 року), то і в такому випадку це не виправдовує справжнього винуватця ДТП, яким виявилися пішоходи, оскільки вказане твердження суду передчасне, так як пішоходи, які перетинали проїжджу частину дороги по пішохідному переході зі швидкістю, яка зафіксована в протоколах слідчих експериментів не можуть бути винуватцями вказаного ДТП. Жодним документом не визнано дії потерпілих такими, що не відповідають вимогам ПДР.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Вказує, що висновки суду про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті, повністю ґрунтуються на розглянутих у судовому засіданні і наведених у вироку доказах, наданих сторонами кримінального провадження. Судом були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи: допитані всі особи, показання яких мають істотне значення для справи в тому числі особи, які приймали участь у слідчих діях в якості понятих та статистів; досліджений протокол огляду місця події; досліджені протоколи слідчих експериментів за участю потерпілих, обвинуваченого та свідка ДТП ОСОБА_13 ; досліджені висновки судово-автотехнічної експертизи та допитаний експерт, який проводив цю експертизу; досліджені висновки судово-медичних експертиз щодо характеру і механізму утворення, виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень та інші первинні медичні документи; досліджені інші письмові докази, які були надані стороною обвинувачення.
Доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені, є необґрунтованими, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою досліджені обставини події, визначеної в обвинувальному акті як злочин.
За результатами допитів в суді потерпілих, свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 , а також дослідження висновку судово-автотехнічної експертизи та допиту експерта-автотехніка ОСОБА_14 , судом була встановлена наявність у даному кримінальному провадженні суперечливих даних щодо розташування пішоходів відносно пішохідного переходу під час наїзду, які були надані під час досудового розслідування справи стороною обвинувачення експерту для дослідження. В той час, коли потерпілі ОСОБА_11 і ОСОБА_12 вказували, що вони з ОСОБА_13 переходили проїзну частину по пішохідному переходу, свідок ОСОБА_13 на досудовому слідстві їх показання не підтвердив. З показань свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 навпаки вбачається, що місце наїзду знаходилось поза межами пішохідного переходу. Досліджуючи обставини ДТП за вихідними даними наданими обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_13 , експерт-автотехнік ОСОБА_14 не визначив неспроможними їхні показання про перетин потерпілими проїзної частини поза межами пішохідного переходу та не пов`язував дії ОСОБА_7 з необхідністю виконанням ним вимог п. 18.1 ПДР України, оскільки за висновком експерта пішоходи перетинали проїзну частину дороги за межами пішохідного переходу. Експерт зазначив, що за цими вихідними даними обставин ДТП, які йому надав слідчий, обвинувачений ОСОБА_7 мав діяти відповідно до п.п.10.1, 12.2 та 12.3 ПДР і виключив порушення ним вимог п.18.1 ПДР за цих обставин. Об`єктивність свого висновку в цій частині експерт ОСОБА_14 підтвердив під час свого допиту в суді. На цій підставі суд також зробив об`єктивний висновок про те, що з протоколів слідчого експерименту від 15.06.2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , не вбачається того, що наїзд автомобіля на пішоходів стався саме на пішохідному переході.
Посилання прокурора на те, що ОСОБА_16 під час досудового розслідування не допитувалася, покази вказаної особи стороні обвинувачення не відкривалися і до допиту вказаного свідка в судовому засіданні, свідок не повідомив правоохоронні органи про можливе неправдиве свідчення потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , не можна приймати до уваги, оскільки сторона захисту заявила в суді клопотання про допит ОСОБА_16 як свідка слідчих дій, не знаючи, що їй конкретно відомо про обставини ДТП, а з тієї причини, що в усіх протоколах слідчих експериментів, в яких приймали участь потерпілі і свідок ОСОБА_13 вказано, що під час них були присутні матір потерпілої ОСОБА_18 та ОСОБА_16 , яка ще й приймала участь у слідчих експериментах як статист, замість ОСОБА_11 . Ці особи своїми підписами засвідчували правильність складення протоколів цих слідчих дій. В судовому засіданні перед допитом свідок ОСОБА_16 відповідно до вимог ст. 352 КПК України була приведена судом до присяги і зобов`язалася говорити суду лише правду. Свої показання свідок надала в присутності потерпілих. З показань свідка ОСОБА_16 наданих у суді вбачається, що інформацію від ОСОБА_11 про неправдиві свідчення останньої на досудовому слідстві вона отримала безпосередньо від неї вже після проведення всіх слідчих дій за її участю. До її допиту в суді стороні захисту, як і стороні обвинувачення не було відомо про цю інформацію, яку вона повідомила суду з власної ініціативи. З показань допитаних в суді потерпілих Ровенських та свідка ОСОБА_19 , вбачається, що з ОСОБА_16 у них були давні дружні стосунки. Потерпілі під час допиту в суді навіть весь час називали її тьотя ОСОБА_20 і підтвердили, що вона на прохання ОСОБА_19 та за їх згодою приймала участь у всіх слідчих експериментах як за їх участю, так і за участю свідка ОСОБА_13 . На їх прохання у слідчих експериментах за участю потерпілих приймав участь як понятий і чоловік ОСОБА_16 - ОСОБА_21 , з яким вони також були знайомі. Враховуючи ці обставини, та приймаючи до уваги, що члени сім`ї потерпілих у червні та липні 2015 року наполегливо запрошували саме ОСОБА_16 для участі у всіх слідчих експериментах, а також запросили її чоловіка для участі в слідчих діях як понятого, можна зробити висновок, що на той час між ними дійсно були добрі стосунки і вона дійсно була особою, якій вони довіряли. Оскільки показання ОСОБА_16 про перетинання потерпілими проїзної частини поза межами пішохідного переходу не суперечать показанням про цю обставину єдиного безпосереднього свідка ДТП ОСОБА_13 , які він дав під час слідчого експерименту на досудовому слідстві та обвинуваченого ОСОБА_7 , які він підтвердив в суді, суд обґрунтовано послався на них як на допустимий доказ недоведеності вини обвинуваченого в порушенні вимог п. 18.1 ПДР України, дотримуючись під час їх оцінки вимог ч. 2 ст. 97 КПК України.
Захисник вказує, що сторона обвинувачення не надала суду достовірних і допустимих доказів того, коли саме обвинувачений мав можливість побачити пішоходів, які створювали небезпеку або перешкоду для його руху, щоб довести, що він мав можливість запобігти ДТП, оскільки під час проведення слідчих експериментів з обома потерпілими, свідком ОСОБА_13 та обвинуваченим, не використовувався зустрічний автомобіль для перевірки того, як світло його фар впливало на видимість пішоходів. Судом на підставі досліджених доказів було об`єктивно встановлено, що перед дорожньо-транспортною пригодою назустріч автомобілю ВАЗ-211440, під керуванням обвинуваченого по проїзній частині дороги рухався інший автомобіль з включеним світлом фар. Дослідженням протоколів слідчих експериментів за участю вказаних осіб судом було встановлено, що такі висновки були зроблені слідчим і внесені ним до протоколів цих слідчих дій безпідставно, оскільки з вказаних протоколів не вбачається, що для встановлення впливу світла фар автомобіля, який під час ДТП їхав з боку м.Дніпропетровська слідчий використовував будь-який транспортний засіб. Тим самим він порушив вимоги ст.ст. 223 та 240 КПК України. Крім того в порушення вимог ст. 104 та 106 КПК України в протоколах цих слідчих дій відсутні дані про те, яким іншим чином та внаслідок яких дій з боку слідчого та учасників слідчого експерименту це було встановлено. Всупереч ствердженню прокурора суд дав належну оцінку висновку та показанням експерта автотехніка, щодо наявності у водія ОСОБА_7 можливості запобігти наїзду на пішоходів за двома варіантами обставин ДТП шляхом виконання: а) п.12.3 ПДР за версією обставин ДТП, викладених свідком ОСОБА_13 та обвинуваченим ОСОБА_7 і б) п.18.1 ПДР за версією обставин ДТП, викладених потерпілими Ровенськими. При цьому суд правильно зазначив, що цей висновок не може бути покладений в основу обвинувачення у зв`язку з тим, що вихідні дані, які були надані експерту слідчим, були неповними, та в деякій мірі недостовірними, оскільки у вихідних даних, в жодному із процесуальних документів, відсутні посилання на автомобіль, який рухався зі сторони м. Дніпропетровська, а заміри, які проводилися слідчим під час цих слідчих дій, є недостовірними. Це стосується не тільки даних про зустрічний автомобіль. В протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 від 15.06.2015 року відсутній опис будь-яких його дій за допомогою яких слідчий під час слідчого експерименту визначив смугу руху автомобіля під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 за умов ДТП, хоча в схемі до цього протоколу слідчий вказав відстань від правого краю проїзної частини до смуги руху цього автомобіля, яка становила 1,1 м. В суді свідок ОСОБА_13 спростував надання ним особисто цих даних і показав, що під час проведення з ним слідчого експерименту машину обвинуваченого за його участю на проїзній частині не виставляли. Вона стояла на узбіччі, а він сам тільки показував де стояли пішоходи. Отже слідчий визначив цю відстань на свій розсуд і скоріше за все використав для цього неперевірені дані про неї, які перед цим отримав від обвинуваченого ОСОБА_7 під час іншої слідчої дії. Але обвинувачений ОСОБА_7 в протоколі слідчого експерименту за своєю участю власноруч зазначив, що ці дані не тільки приблизні, але й можуть бути помилковими, тобто не відповідати дійсності. Таким чином треба зробити висновок, що дані про смугу руху автомобіля обвинуваченого, які були визначені слідчим під час слідчого експерименту не за показаннями свідка ОСОБА_13 , а на свій розсуд, та які були використані ним для встановлення видимості елементів дороги та пішоходів, не можна вважати достовірним і допустимим доказом цих обставин. Стосовно показань ОСОБА_11 щодо смуги руху автомобіля обвинуваченого, яку він займав під час ДТП і мав займати під час слідчого експерименту, в протоколі цієї слідчої дії вказано наступне: Потім ОСОБА_11 було запропоновано вказати на якій відстані рухався автомобіль від правого краю проїзної частини дороги, що здійснив на них наїзд. Однак вона не змогла цього вказати. Після цього слідчий знову ж таки за власною ініціативою та на свій розсуд в порушення вимог ст.ст. 223 і 240 КПК України визначив смугу руху, яку повинен займати цей автомобіль під час слідчого експерименту з ОСОБА_11 для встановлення видимості пішоходів. Але яку ж смугу зайняв цей автомобіль за вказівкою слідчого? Це залишилося таємницею, бо ні в протоколі, ні в схемі до нього ці дані, в порушення вимог ст.ст. 104 та 106 КПК України, слідчим не вказані. Відсутність в протоколі слідчого експерименту опису дій, за допомогою яких слідчий визначив місце розташування смуги руху автомобіля обвинуваченого під час встановлення видимості пішоходів та відсутність даних про її координати, роблять результати слідчого експерименту з встановлення видимості пішоходів за участю ОСОБА_11 недостовірним та недопустимим доказом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 227 КПК України при проведенні слідчих (розшукових) дій за участю малолітньої або неповнолітньої особи забезпечується участь законного представника, педагога або психолога, а за необхідності - лікаря. Під час судового розгляду справи було встановлено, що неповнолітній ОСОБА_12 на час проведення з ним слідчого експерименту 07.07.2015 року страждав на розумову відсталість, перебував у зв`язку з цим на обліку у лікаря психіатра та навчався у спеціалізованому навчальному закладі, про що було відомо його матері ОСОБА_11 . Суд, встановивши ці обставини, крім участі законного представника потерпілого, яким була визнана його мати ОСОБА_11 , забезпечив під час його допиту участь лікаря психіатра. З пояснень лікаря психіатра вбачається, що розумова відсталість ОСОБА_12 негативно впливає на його здібності давати достовірні відомості про обставини справи, що пов`язано з вадами його пам`яті. Але під час слідчого експерименту з неповнолітнім ОСОБА_12 слідчий не забезпечив в ній участь лікаря та педагога, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 227 КПК України, що не тільки ставить під сумнів достовірність її результатів, але й робить недопустимим доказом у кримінальному провадженні протокол вказаної слідчої дії. Як і на слідчих експериментах з ОСОБА_22 і Ровенською слідчий в порушення вимог ст.ст. 223, 240, 104 КПК України вніс до протоколу слідчого експерименту з неповнолітнім ОСОБА_12 неперевірені, а тому недостовірні дані про те, що автомобіль, який рухався з боку м. Дніпропетровська, на видимість елементів дороги та пішоходів не впливав. Потім вніс до протоколу наступні дані: Видимість пішоходів... в момент початку руху по пішохідній доріжці не перевірялась. Але далі всупереч попередній інформації слідчий вніс до протоколу несподіваний і недостовірний висновок: оскільки розташування пішоходів за показаннями ОСОБА_12 і ОСОБА_11 є ідентичними, і тому вона (видимість) складає 89,3 м.. Ці дані пізніше були використані експертом автотехніком для його розрахунків під час судової автотехнічної експертизи і висновку про порушення обвинуваченим ПДР України.
Суд першої інстанції на законних підставах відмовив стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту, за участі потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме для усунення протиріч показів потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 шляхом встановлення місця наїзду на потерпілих, оскільки дані про місце наїзду на пішоходів вже були встановлені слідчим під час проведення слідчих експериментів з цими особами 15.06.2015 року та 07.07.2015 року.
Сторона обвинувачення мала можливість за власною ініціативою здійснити дії для усунення суперечностей між показаннями цих осіб щодо розташування місця наїзду під час їх допиту в суді, оскільки ці особи надавали свої пояснення в присутності один одного. А оскільки кожна з них наполягала на достовірності своїх показань, то висновок суду про їх достовірність залежав від інших доказів, які сторони надали суду для перевірки цих показань. Клопотання про проведення слідчого експерименту з цими особами з інших підстав та з іншою метою стороною обвинувачення не заявлялось. Крім того зауважує, що проведення слідчих експериментів за участю цих осіб, після спливу більше чотирьох років з моменту ДТП та враховуючи, що потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_13 за їх власними показаннями під час ДТП знаходилися в стані алкогольного сп`яніння, не можна вважати доцільним, оскільки вони не можуть дати результатів, які поза розумним сумнівом зможуть сприяти встановленню істини. Про це свідчать і ті показання, які вони вже надали під час досудового розслідування та в суді. В суді всупереч показанням обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що вони під час наїзду рухались через проїзну частину, потерпілі і свідок ОСОБА_13 стверджували, що вони навпаки стояли. При цьому дані, які вони повідомляли про ці обставини під час досудового розслідування та в суді досить суперечливі та суттєво відрізняються між собою: 3, 10, 20, 30, 60 секунд або навіть 2 хвилини. За результатами розрахунків, які були проведені експертом під час судової автотехнічної експертизи за варіантом первинних даних свідка ОСОБА_13 про час, який вони стояли (10 сек), встановлено, що автомобіль ВАЗ під керуванням обвинуваченого, з моменту зупинки пішоходів на проїзній частині міг знаходитись від місця наїзду на відстані від 171,8 м до 192,7 м. Пізніше в суді ОСОБА_13 вказав, що цей час складав 20 сек. А за результатами розрахунків, які були проведені експертом під час судової автотехнічної експертизи за первинними даними ОСОБА_11 (3 сек), вбачається, що ця відстань була іншою і майже в два рази меншою від 93,6 м до 114,9 м. Різниця у визначенні цієї відстані навіть за первинними даними ОСОБА_13 і ОСОБА_11 досить значна і складає близько 78 м. Потерпіла ОСОБА_11 також в суді суттєво змінила свої показання щодо часу скільки вона стояла до наїзду і замість часу в 3 сек вказала, що цей час міг становити 30, 60 сек та навіть 2 хвилини. Потерпіла ОСОБА_11 під час слідчого експерименту не змогла вказати на якій відстані від правого краю проїзної частини дороги рухався автомобіль обвинуваченого. Про це свідчить запис в протоколі, зроблений слідчим. В суді вона показала, що цих обставин не пам`ятає. В суді, ОСОБА_11 також показала, що не може вказати де саме та на якій відстані від пішоходів знаходився автомобіль, який рухався з боку м. Дніпропетровська, та яку смугу руху він займав. А також не може вказати, де саме він розминувся з автомобілем під керуванням обвинуваченого, коли проїхав повз пішоходів, бо вслід йому вона не дивилась. Під час судового розгляду справи потерпілий ОСОБА_12 пояснив, що він не може вказати скільки часу пішоходи простояли до наїзду, не може визначити на якій відстані від правого краю проїзної частини рухався автомобіль обвинуваченого під час ДТП, не може визначити відстань до цього автомобіля, коли пішоходи почали переходити проїзну частину дороги, не може вказати дані про розташування автомобіля, який рухався з боку м. Дніпропетровська, які не пам`ятає. В той же час суд, посилаючись на судову практику та вимоги процесуального законодавства України, навів обґрунтовані, належні і достатні мотиви, з яких визнав доведеним порушення пішоходами п.п. 4.4 та 4.14 розділу 4 Правил дорожнього руху України як первопричину виникнення небезпеки на дорозі. Суд зазначив у вироку, що створивши небезпеку для іншого учасника дорожнього руху, пішоходи мали більше можливостей уникнути зіткнення, припинивши перетинання проїзної частини. Проте пішоходи цього не зробили і продовжили перебігати проїзну частину, не переконавшись у безпечності таких своїх дій як на їх початку, так і під час бігу. Натомість водій ОСОБА_7 вжив заходів до безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, але внаслідок того, що пішоходи не виконали обов`язку, встановленого п.п. 4.4 та 4.14 ПДР, стався наїзд на них. За об`єктивним висновком суду такі дії водія ОСОБА_7 за своїми ознаками не утворюють складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У цій дорожній ситуації він не міг передбачити і прорахувати: чи пришвидшать, зупиняться, чи змінять рух пішоходи, а помітивши перешкоду на дорозі, здійснив екстрене гальмування. Водій ОСОБА_7 не зміг (не був спроможний) зменшити швидкість автомобіля до повної зупинки і тому вибрав додатковий варіант дій у цій ситуації - безпечний для інших учасників руху об`їзд перешкоди, який був би вдалим, знову ж таки, при припиненні порушення зі свого боку потерпілими. Також водію ОСОБА_7 не може бути поставлено у провину те, що він не зміг уникнути зіткнення з пішоходами, які грубо порушили вказані вище вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого стався наїзд. Він не зобов`язаний був виходити із можливості грубого порушення ПДР іншими учасниками дорожнього руху і відповідно до п 1.4 ПДР мав право розраховувати на дотримання останніх іншими особами.
Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та законний представник потерпілого ОСОБА_23 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, про поважні причини свого неприбуття не повідомили, у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за їх відсутності, відповідно до вимог ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, позицію представника потерпілого, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду і висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
Однак судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону не були дотримані, внаслідок чого, як правильно вказує в своїй апеляційній скарзі прокурор, було допущено неповноту судового розгляду, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, не навів у своєму рішенні й доказів, які беззаперечно підтверджували б невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не надав оцінки з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Так, своє рішення про визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та його виправдання суд першої інстанції обґрунтував тим, що дослідженими доказами у межах даного провадження не встановлено даних, які доводили б порушення з боку водія ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху, відтак твердження в обвинувальному акті з цього приводу ґрунтується виключно на припущеннях.
З такими висновками суду не можна погодитись, оскільки судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_13 щодо місця переходу проїжджої частини, який під час досудового розслідування та судового розгляду повідомляв, що проїжджу частину вони переходили з правої сторони пішохідного переходу на відстані приблизно 20 сантиметрів, що відображено, зокрема, і в протоколі проведення слідчого експерименту за його участю від 15.06.2015 року (т. 2, а.кп. 114-117).
Не надано судом першої інстанції оцінки і показам допитаного в судовому засіданні судового експерта ОСОБА_14 , який повідомив, що за результатами проведення експертизи № 70/27-485 від 30.07.2015 року за варіантом 2 механізму дорожньо-транспортної пригоди, згідно показів ОСОБА_13 , у даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 повинен був діяти згідно до вимог п.п.10.1, 12.2 та 12.3 Правил Дорожнього руху. У тому випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 62.6...65.4 км/год., то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля відповідала видимості дороги та її елементів і в діях водія ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не вбачається. У тому випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 70.0 км/год., то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля не відповідала видимості дороги та її елементів, і дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху. Проте встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху не знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, з причин вказаних в дослідницькій частині. При заданих вихідних даних водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.
В суді першої інстанції судовий експерт ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду в першому та другому варіанті встановленого швидкісного режиму. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, а невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
За варіантом № 3 та № 4 механізму дорожньо-транспортної пригоди, згідно з показаннями потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , у випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 62.6...65.4 км/год., то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля відповідала видимості дороги та її елементів, і в діях водія ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху не вбачається. У тому випадку, якщо швидкість руху автомобіля ВАЗ-211440 в умовах місця пригоди була 70.0 км/год., то обрана водієм ОСОБА_7 швидкість керованого ним автомобіля не відповідала видимості дороги та її елементів, і дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху. Проте встановлена така невідповідність не знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, з причин вказаних в дослідницькій частині. При заданих вихідних даних водій автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ-211440 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху, а невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
При цьому, в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_14 також пояснив, що ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду в першому та другому варіанті встановленого швидкісного режиму. Отже у зазначених варіантах в діях ОСОБА_7 наявний причинний зв`язок з даною дорожньо-транспортною пригодою з невідповідністю його дій п. 12.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що поза увагою досудового розслідування безпідставно залишився характер порушень, які міг допустити кожен із учасників дорожньо-транспортної пригоди (водій та пішохід), а також те, чи не було причиною порушення Правил водієм їх недодержання пішоходами, і чи мав хтось із них уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, так як під час досудового розслідування та судового розгляду потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зазначали, що переходили проїзну частину по пішохідному переходу, а свідок ОСОБА_13 зазначав, що проїжджу частину вони переходили з правої сторони пішохідного переходу на відстані від останнього приблизно 20 сантиметрів. Оскільки під час досудового розслідування інших даних щодо місця переходу проїжджої частини потерпілими та свідком, органом досудового розслідування не встановлено, підстав перевіряти на відповідність вимогам Правил дорожнього руху дії потерпілих не було, так як останні перебували на пішохідному переході.
Не погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про те, що при проведенні слідчого експерименту за участю потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 не були створені всі умови, які відповідали б обстановці дорожньо-транспортної пригоди, що на думку суду першої інстанції ставить під сумнів повноту та об`єктивність проведеного слідчого експерименту від 07.07.2015 року за участю потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , оскільки під час досудового розслідування та судового розгляду, а також при проведенні слідчих експериментів, потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та свідком ОСОБА_13 зазначалося, що автомобіль, який рухався зі сторони м.Дніпро на видимість не впливав.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 дійсно повідомляв, що в момент наїзду на пішоходів зі сторони м. Дніпро рухався автомобіль, однак він не зміг повідомити модель та марку автомобіля, використання ним ближнього або дальнього світла фар, протитуманних фар і ліхтарів, жодних конкретних даних не надав, що унеможливило проведення слідчого експерименту для встановлення місця роз`їзду автомобілів.
Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про те, що твердження суду першої інстанції щодо винуватості в даній дорожньо-транспортній пригоді пішоходів є передчасним, оскільки пішоходи, які перетинали проїжджу частину дороги по пішохідному переході зі швидкістю, яка зафіксована в протоколах проведення слідчих експериментів, не можуть бути винуватцями вказаної дорожньо-транспортної пригоди і жодним документом не визнано дії потерпілих такими, що не відповідають вимогам Правил дорожнього руху.
Стороною обвинувачення в порядку ст. 333 КПК України, 11.07.2019 року під час судового засідання в суді першої інстанції було заявлено письмове клопотання про проведення слідчого експерименту за участі потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме для усунення протиріч показів потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 шляхом встановлення місця наїзду на потерпілих, але, незважаючи на те, що вказані обставини потребували встановлення чи перевірки, суд першої інстанції невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення.
Таким чином, судом першої інстанції без належних підстав вищевказане клопотання сторони обвинувачення було відхилено, чим порушено вимоги ст.ст. 22, 410 КПК України, тобто суд порушив принципи змагальності та рівності сторін і допустив неповноту судового розгляду кримінального провадження, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що мало наслідком ухвалення передчасного рішення про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 , і є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду в апеляційному порядку.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_7 , не зазначив у вироку конкретних підстав, через які аргументи сторони обвинувачення визнав необґрунтованими та не задовольнив вказане вище клопотання, чим допустив неповноту судового розгляду, яка в свою чергу призвела до неправильних висновків суду, які не відповідають фактичним обставинам справи, покладених в основу виправдувального вироку.
Колегія суддів в даному випадку дійшла висновку, що вищезазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст.370 КПК України.
Без усунення протиріч в цій частині в наданих доказах у їх сукупності апеляційний розгляд є неповним, тому колегія суддів вважає, що, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 6 ст. 22 КПК України та ст. 23 КПК України, вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 412 КПК України порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, є істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів позбавлена також і можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7, ч.ч. 2, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Згідно норм ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення того ж Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 того ж Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вказаному кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації дій обвинуваченого тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, а також розглянути питання з приводу заявленого стороною обвинувачення клопотання про здійснення певних слідчих і процесуальних дій, які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 , - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: