ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №202/7100/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1997/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, українця, який має повну середню освіту, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

17 лютого 2010 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі строком один рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч.2 ст.311, ч.4 ст.28 ч.3 ст.311, ч.4 ст.369, ч.3 ст.357, ч.4 ст.358, ч.1 ст.263 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, українця, який раніше обіймав посаду начальника 6-го міжрайонного відділу Управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, капітана поліції, який має повну вищу освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.2 ст.311, ч.4 ст.28 ч.3 ст.311, ч.4 ст.369 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Дніпропетровської області м.Тернівка, громадянина України, українця, який має середню технічну освіту, не працює, одружений, має двох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч.ч. 2,3 ст. 311 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Харківської області Лозівського району с.Красний Луч, громадянина України, українця, який має повну середню освіту, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , раніше судимого:

20 грудня 2007 року за ч. 1 ст. 309 та 17 червня 2008 року за ч. 2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч.ч.2,3 ст.311 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця Дніпропетровської області м.Павлоград, громадянина України, українця, який має середню освіту, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , раніше судимого:

18 липня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.309 КК України до позбавлення волі строком на строк 1 рік 6 місяців та звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.ч. 2,3 ст.311 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_11 в режимі відеоконференції з приміщенням Приморського районного суду м.Одеса,
захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 в режимі відеоконференції з приміщенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області,
обвинуваченого ОСОБА_10 в режимі відеоконференції з приміщенням Дніпропетровської установи покарань управління ДПСУ у Дніпропетровській області №4.

Обвинувачений ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на 60 днів, задоволене, в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено, продовжено застосування обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 14 грудня 2019 року, включно, та залишено без змін раніше визначений судом розмір застави і обсяг пов`язаних з її внесенням обов`язків.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені п. 1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, є реальними, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, обрати відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний з тримання під вартою.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ризики, на які послався прокурор у своєму клопотанні, нічим не підтверджені. Також прокурором не доведено, що застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти встановленим ризикам. Крім того, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали послався на практику Європейського суду, яка порушує принцип рівності сторін.

Згідно з ухвалою суду, 15 жовтня 2019 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області після скасування ухвали в апеляційній інстанції надійшов вищевказаний обвинувальний акт.
15 жовтня 2019 року ухвалою суду було призначено підготовче судове засідання, в яке викликані сторони кримінального провадження.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року обраний запобіжний захід обвинуваченим у вигляді тримання під вартою продовжений до 18 жовтня 2019 року.
Під час проведення підготовчого судового засідання прокурор заявив письмове клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на 60 днів у зв`язку з тим, що строк тримання останнього під вартою спливає 18 жовтня 2019 року, судовий розгляд ще не розпочато, ризики, передбачені ст.177 КПК України, не перестали існувати, а саме:
- ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочинів, що відносяться до категорії особливо тяжких, тяжких злочинів та злочинів середньої тяжкості, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі до 12 років,
-після відкриття усіх зібраних доказів, анкетних даних свідків, експертів, спеціалістів (їх місця проживання) існує висока вірогідність спроби обвинуваченого знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений може вплинути на свідків, які ще судом не допитані;
-під загрозою можливого покарання обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватись від суду;
-обвинувачений ОСОБА_10 схильний до продовження злочинної діяльності;
- ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду.
Обвинувачений ОСОБА_10 неодружений, безробітний, не має постійного джерела доходу, має судимість, раніше вже був засуджений за вчинення злочинів, зокрема за незаконний обіг наркотичних засобів, не має міцних соціальних зв`язків.
Інший більш м`який запобіжний захід обвинуваченому, на думку прокурора, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, заявлені раніше ризики не зменшились та продовжують існувати, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.
Захисник ОСОБА_12 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , оскільки прокурором не доведені заявлені ризики, за час перебування обвинуваченого під вартою жодних із заявлених прокурором ризиків для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні клопотання прокурора, на його думку, необхідно відмовити.
Захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_14 просили відмовити в задоволенні клопотання.
Захисник ОСОБА_15 підтримав позицію підзахисного щодо відмови в задоволені клопотання прокурора.
Захисник ОСОБА_16 вважала можливим змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 на домашній арешт.
Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 вважають, що є усі підстави для заміни запобіжного заходу на домашній арешт.
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , кожний окремо, висловили позицію про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника адвоката ОСОБА_12 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції та додатково зазначив про те, що обвинуваченому після постановлення оскаржуваної ухвали ухвалою суду першої інстанції від 25 листопада 2019 року продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23 січня 2020 року; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 , доводи його захисника, пояснення інших обвинувачених, їх захисників, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених - ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.ч.2,3 ст.311 КК України, які є особливо тяжкими, тяжкими та злочинами середньої тяжкості.
Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час, в т.ч. ризик того, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні.
Так, ОСОБА_10 обвинувачується у тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушеннях, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, що обвинувачений не може не усвідомлювати, судовий розгляд лише розпочато, свідки не допитані, докази ще не досліджувалися. Обвинувачений ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, не працює, обвинувачується у вчиненні злочинів, вчинених в період іспитового строку.
З огляду на викладене та фактичні обставини кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про існування вищевказаних ризиків і про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити запобігання цим ризикам.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у раніше визначеному розмірі, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Твердження апелянта про відсутність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про неправомірне посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду, яка, на його думку, порушує принцип рівності сторін, є необґрунтованими з огляду на зміст вимог ст.17, ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» N 3477-IV від 23 лютого 2006 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, і підстави для її скасування відсутні, як і підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на 60 днів задоволене, в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено, продовжено застосування обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 14 грудня 2019 року, включно, та залишено без змін раніше визначений судом розмір застави і обсяг пов`язаних з її внесенням обов`язків, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу 24.12.2019 Справа № 202/7100/18