УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 486/204/20
Провадження № 1-кп/486/88/2020

12 березня 2020 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючий суддя - ОСОБА_1
секретаря - ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
потерпілого - ОСОБА_6

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Южноукраїнську, Миколаївської області, обвинувальний акту у кримінальному провадженні №0000609 від 02.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2020 року Первомайська місцева прокуратура в Миколаївської області надіслала до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000609 від 02.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
30 січня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000609 від 30.01.2020 року провадження (№1-кп/486/88/2020), за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України розподілено у провадження судді ОСОБА_1 .
Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03.02.2020 року призначено підготовче судове засідання на 04.02.2020 року.
04.02.2020 року підготовче судове засідання відкладено так як обвинувачений, який з`явився до суду не мав документу, який би посвідчував його особу. Суд тричі 04.02.2020 р., 14.02.2020 р., 21.02.20 р., відкладав справу з огляду на те , що обвинувачений лише 06.03.20 року з`явився до суду з документом : паспортом громадянина України, який одержав, після його втрати більше ніж 2 роки тому. Тобто органи досудового розслідування направили обвинувальний акт до суду, не встановивши особу обвинуваченого.
З огляду на те, що 23 березня 2017 р. приблизно 8.30 годині, суддя Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 , була свавільно затримана в своєму службовому кабінеті, який розташований на першому поверсі будівлі суду за адресою: вул. Дружби Народів 3 - А, в м. Южноукраїнськ Миколаївської області, співробітниками УЗБ в Миколаївській області.
Згадані дії, вчиняла група осіб у складі: начальника відділу УЗБ України в Миколаївській області ОСОБА_7 (службове посвідчення: серія НОМЕР_1 , видане 06.12.2016 р.); ОСОБА_8 - оперуповноваженого УСБ України в Миколаївській області (службове посвідчення: серія НОМЕР_2 , видане 23.11.2016 р.; ОСОБА_9 - оперуповноваженого УСБ України в Миколаївській області (службове посвідчення: серія НОМЕР_3 , видане 23.11.2016 р.); ОСОБА_10 (службове посвідчення: серія НОМЕР_4 , видане 12.12.2016 р.) та громадянами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Працівники УЗЕ в Миколаївській області демонстрували свою перевагу над людиною - суддею, підривали авторитет не лише судді, а й авторитет судової гілки влади в цілому.
Відносно зазначених осіб порушено кримінальне провадження №0000132 від 18.05.2017 року. Враховуючи, що правники уже вчетверте не можуть дійти єдиної згоди щодо наявності у діях поліцейських, зазначених у постановах, ознак кримінального правопорушення, та протягом трьох років утретє відкривають та закривають справу, маю підстави сподіватися, що і вчетверте юридично грамотні та досвідчені фахівці відреагують на викладені мною аргументи, та четверте оскарження буде більш результативним, аніж три попередні.
А поки що маємо позиції:
Слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_13 (Справа №490/11198/17; 1- кс/490/311/2018), (Справа №490/11198/17; 1-кс/490/989/2019); колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду (Справа № 490/11198/17 номер провадження 11-сс/819/59/19), які таки вбачали підстави для скасування Постанови про закриття кримінальної справи, та старшого слідчого відділу управління з розгляду кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури ОСОБА_14 , який намагався довести, що справу має бути закрито.
Сподіваюся, що знання слідчих територіального управління ДБР у Миколаївській області та численні обґрунтування, що містяться на всіх етапах розгляду зазначеної справи, отримають, врешті решт, єдину правову оцінку, яка дасть змогу чітко трактувати статтю закону та дозволить цю норму закону виконати так як з 22.07.2019 року визначена підсудність за територіальним управлінням ДБР у м. Миколаєві.
Суддею ОСОБА_1 , 23.03.2017 року було укладено договір про надання правової допомоги відповідно до ордеру № 61466 від 23.03.2017 року, з захисником ОСОБА_4 , яка також є представником обвинуваченого ОСОБА_15 , у даному кримінальному провадженні, тому даний факт виключає подальший розгляд даного кримінального провадження під головуванням судді ОСОБА_1 .
Суд виходить із вимог статті 369 КПК України, практики національних судів, міжнародної практики з принципу верховенства права, вважає, що будь-яке процесуальне рішення судді або слідчого судді в кримінальному провадженні повинно бути оформлено процесуальним документом, а в даному випадку, саме ухвалою судді. Текст статей 80,81,82 КПК України свідчить про неоднаковий підхід законодавця щодо зазначення у вказаних нормах порядку подачі заяви про самовідвід судді.
Згідно ч.1 ст.80 КПК України, суддя за наявності підстав, передбачає статтями 75-79 КПК України, зоб`язаний заявити самовідвід.
Як свідчить текст ч. 1 ст. 81 КПК України, законодавець після слова відводу не зазначає слово самовідвід. Тому, за змістом ст. 81 КПК України вказує на процедуру розгляду саме відводу, а не самовідводу.
Положення КПК України механізму правового регулювання самовідводу суддів чітко не встановлено порядок його вирішення.
КПК України не передбачає (принаймі, жодного разу не згадує своїми нормами) такого процесуального документу, як заява про самовідвід. Питання самовідводу є правовим наслідком доброчесності та особистого сумління судді, який зважив всі факти та обставини, які дозволяють чи не дозволяють об`єктивно та неупереджено розглянути справу, урахував всі обставини та прийняв рішення, виходячи із власного переконання. Суддя несе персональну відповідальність за рішення щодо взятого самовідводу.
З урахуванням судової практики процесуальне рішення про самовідвід не повинно переглядатися іншим суддею, так як це призводить до конфліктів між суддями. Суддя місцевого суду не може бути судом у справі свого колеги щодо обґрунтованості ним заявленого собі самовідводу, так як це суперечить міжнародним стандартам та закону України "Про судоустрій і статус суддів". З огляду на це, на глибоке переконання суду, правова оцінка щодо заявленого самовідводу суддею місцевого суду може надаватися виключно Верховним Судом та Вищою радою правосуддя.
Правова позиція суду в даному вирішенні заяви про самовідвід судді збігається з практикою рішення ВАСУ від 17.11.2015 року К/800/41329/15, ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 року №821/1552/15-а та практикою місцевих судів, а саме: справа № 486/610/16-к, провадження №1-кс/486/102/2016, справа № 486/610/16-к, провадження №1-кс/486/94/2016, а також справа №486/939/16-к, провадження №1-кс/486/147/2016 (ухвали від 16.09.2016 року та від 10.10.2016 року). Суддя несе власну персональну відповідальність перед Вищою радою правосуддя за своє процесуальне рішення щодо самовідводу і не має необхідності усилювати це рішення, рішенням іншого судді. Так як така практика призводить до негативних наслідків, а саме конфліктів між суддями місцевих та міжрайонних судів, до зловживання даремно витраченого процесуального часу та негативно впливає на розумні строки розгляду справи. Різна правова позиція суддів призводить не до єдності судової практики, а до її різноманітності, що є неприпустимим.
Стаття 129 Конституції України визначає, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.
Гарантії незалежності суддів, а також відповідальність за втручання у здійснення правосуддя та вплив на суд або суддів у будь-який спосіб закріплюється Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Із системного аналізу наведених норм слідує, що незалежність є основною передумовою їх об`єктивності та неупередженості у зв`язку з чим будь-який вплив на суддю у тому числі з боку інших суддів є неприпустимим.
Суддя повинен виконувати свої професійні обов`язки незалежно, виходячи виключно з фактів, установлених на підставі власної оцінки доказів, розуміння закону, верховенства права, що є гарантією справедливого розгляду справи в суді, не зважаючи на будь-які зовнішні впливи, стимули, загрози, втручання або публічну критику.
Якщо ж підходити до КПК України, саме з позиції букви закону, то в ньому можна знайти багато суперечностей, а тому, КПК України, зобов`язує розуміти й дух закону. Тлумачити КПК України слід з позиції верховенства права та практики ЄСПЛ. Стаття 75 КПК України визначає обставини, що виключають участь слідчого судді, судді або присяжного в кримінальному провадженні.
Згідно з пунктом 12 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Ради Європи «Про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів» незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При постановлені судових рішень щодо сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але і з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана. П. 2.5. Бангалорських принципів поведінки суддів передбачає, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Тому з метою дотримання положень п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики ЄСПЛ, яка є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст.ст.1,8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, забезпечення об`єктивності, неупередженості та з метою справедливого розгляду кримінального провадження, суддя вважає за необхідне передати обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000609 від 02.09.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до секретаріату суду, для повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями.
Керуючись ст.129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ, ст.ст. 1,8,9,75,369,371,372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити заявлений самовідвід судді ОСОБА_1 та повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000609 від 02.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до секретаріату суду, для проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями.
Постанова суду оскарженню не підлягає.

Суддя Южноукраїнського міського суду ОСОБА_1