КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-сс/824/2341/2020 . Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року,
за участю:
представника особи, яка подала
скаргу адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , із забороною її відчуження.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 , подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України щодо накладення арешту на майно, а саме: квартиру - АДРЕСА_2 із забороною її відчуження.
На обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала було постановлена за відсутністю доказів необхідності такого арешту, всупереч законодавству, що спричинило порушення прав та інтересів законного власника, який не має відношення до кримінального провадження. Посилаючись на необхідність накладення арешту на нерухоме майно з метою збереження майна слідчий суддя не пересвідчився в наявності достатніх доказів, які дають підстави вважати, що приватним нотаріусом вчинено кримінальне правопорушення. Будь-яких даних про оголошення підозри приватному нотаріусу, чи ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», чи Апелянту, яка набула право власності на квартиру за договором, на яку в рамках даного кримінального провадження накладено арешт, судячи зі змісту оскаржуваної ухвали матеріали клопотання не містять. Станом на сьогоднішній день та з моменту нотаріального посвідчення договору вказаної кварти він не визнаний не дійсним. В даному випадку взагалі відсутня подія та склад кримінального правопорушення, оскільки вбачаються цивільно-правові відносини.

Також апелянт зазначає, що накладаючи арешт на майно слідчий суддя встановив підставу, яка не передбачена кримінально процесуальним кодексом, водночас жодної підстави для накладення арешту, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, не зазначив та слідчим суддею порушено вимоги ч. 2 ст. 172 КПК України.

На обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що вона не приймала участі у судовому засіданні під час розгляду клопотання про арешт майна, оскільки її не було викликано до суду, вона була позбавлена можливості надати свої пояснення, докази та заперечення, їй не направлено копію оскаржуваної ухвали в порушення вимог ч. 7 ст. 173 КПК України. Про існування оскаржуваної ухвали дізналась випадково, коли отримала витяг з ДРРПНМ в якому зазначено обтяження з посиланням на вказану ухвалу, переглянула її в ЄДРСР 06.04.2020.

ОСОБА_6 та прокурор в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені завчасно та належним чином, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу у їх відсутність.
В даному випадку апеляційний суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Згідно з вимогами частини 2 статті 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що ухвалу від 02 березня 2020 року було постановлено без виклику власника майна та його представника, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи, що у провадженні СВ Шевченківського управління ГУНП у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження за №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Досудовим розслідуванням кримінального провадження, встановлено, що 14 лютого 2020 року невстановлена особа, шахрайським шляхом, заволоділа квартирою, яка належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

25 лютого 2020 року допитано в якості потерпілого ОСОБА_10 , яка повідомила, що у 2013 році остання взяла нерухоме майно (а саме квартиру), за адресою: АДРЕСА_2 , в іпотеку у ВАТ «Астра Банк».

06 грудня 2013 року ОСОБА_10 отримала повідомлення про відступлення від ВАТ «Астра Банк», у якому зазначалося, що зазначене майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 переходить у власність ПАТ «Дельта Банк» та подальший кредит необхідно сплачувати до АТ «Дельта Банк».

14 лютого 2020 року власник нерухомого майна (квартири) Іпотекодавець ОСОБА_10 , звернулась до каси відділення ПАТ «Дельта Банк», що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Дружби Народів, 38, з метою погашення чергової суми платежу по кредитному договору №85023 від 16.04.2013.

14 лютого 2020 року в касі відділення ПАТ «Дельта Банк», що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Дружби Народів, 38 ОСОБА_10 повідомили, що право вимоги за кредитним договором №85023 від 16.04.2013 та договором Іпотеки №256 від 16.04.2013 було відступлено на ТОВ «Мегаінвест Сервіс», , у зв`язку з ліквідацією ПАТ«Дельта Банк».

Ніяких повідомлень щодо зміни кредитора чи вимоги про усунення порушень по кредитному договору остання не отримувала.

20 лютого 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_10 стало відомо, що з 14.02.2020 квартира за адресою: АДРЕСА_2 перереєстрована на ОСОБА_6 .

Так, у невстановлений час, керівник ТОВ Магінвест Сервіс ОСОБА_11 звернувся до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_12 з метою заволодіння чужим майном, а саме приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Будучи у зговорі з керівником ТОВ Мегаінвест Сервіс ОСОБА_11 , 14 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_12 здійснено реєстраційну дію: номер запису про право власності №35502555, згідно якого було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 51152935 від 14.02.2020 о 19:04:39 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 11, виданий 14.02.2020 та зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 , будучи близьким родичем керівника ТОВ Магінвест Сервіс ОСОБА_11 та проживаючи (місце реєстрації осіб та товариства теж саме) за однією адресою: АДРЕСА_3 (право власності на квартиру належить ОСОБА_13 ) будучи обізнаною про незаконність дій підписала договір купівлі-продажу №11 від 14.02.2020.
Дана квартира перебуває під Іпотечним обтяженням № запису: 682454 від 16.04.2013, внесеним приватним нотаріусом ОСОБА_14 на підставі договору іпотеки, серія та номер: 256, виданий 16.04.2013 Договір №2141/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер:210, виданий 4.02.2020, видавник: ОСОБА_15 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Рішення про державну режстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1698370 від 16.04.2013 16:51:26, приваний нотаріус ОСОБА_16 , Київський міській нотаріальній округ.

Реєстраційна дія: про запис права власності №35502555, згідно якого було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:51152935 від 14 лютого 2020 року о 19:04:39 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 11, виданий 14.02.2020 та зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на ОСОБА_6 була вчинена на підставі ст. 38 Закону України Про Іпотеку.

Постановою слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 25 лютого 2020 року квартиру АДРЕСА_1 , було визнано речовим доказом в кримінальному провадженні №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

28 лютого 2020 року слідчий СВ Шевченківського управління ГУНП у місті Києві ОСОБА_8 , звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням, погодженим з прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, про арешт майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , із забороною її відчуження.
На обґрунтування клопотання про арешт майна, слідчий зазначає, що з метою всебічного, об`єктивного та неупередженого розслідування кримінального провадження та встановлення істини у справі, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом у кримінальному провадженні, з метою запобігання злочинним посяганням на вказаний об`єкт нерухомого майна під час проведення розслідування, виникла необхідність у накладенні арешту на вказану вище квартиру.
02 березня 2020 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва клопотання слідчого було задоволено.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, досліджені матеріали справи, заслухані пояснення слідчого, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, рішення слідчого судді про задоволення клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, є законним та обґрунтованим, а тому, як вважає колегія суддів, підлягає залишенню без змін.
При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.
З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно є об`єктом кримінального правопорушення.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги власника майна про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. 170 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування з встановленням наявних у кримінальному провадженні доказів, які вказують на відповідність майна вимогам ст. 98 КПК України.
Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Зазначені в апеляційній скарзі власника майна обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Посилання автора апеляційної скарги на те, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого, безпідставно не викликав для участі в судовому засіданні власника майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки слідчий суддя може прийняти рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, з огляду на те, що в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови №5 від 3 червня 2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
Разом з тим, як вбачається зі змісту скарги особа, яка подала апеляційну скаргу таким правом, наданим ст. 174 КПК України не скористалась.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду
п о с т а н о в и л а:

Поновити власнику майна ОСОБА_6 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року.
Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 24 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, та накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , із забороною її відчуження, - залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4