КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
власника майна ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05.05.2020 задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000605 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 313 КК України, а саме на автомобіль марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_6 , який перебуває у користуванні ОСОБА_9 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «Honda Accord» державний номерний знак НОМЕР_1 , посилаючись на те, що ухвала слідчого суддіпостановлена із порушення норм матеріального, процесуально права та вимог міжнародного законодавства.
Апелянт зазначала, що вона не має жодного відношення до кримінального провадження № 0000605 від 07.06.2019, та слідчим не надано відомостей про те, яке ОСОБА_9 має відношення до даного кримінального провадження, оскільки повідомлення про підозру йому не вручалося, його не затримували, після обшуку на виклик слідчого останній з`явився добровільно.
Орган досудового розслідування не надав доказів того, що ОСОБА_9 користувався автомобілем «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 . Даним автомобілем особисто користувалася ОСОБА_6 .
Під час проведення обшуку автомобіля нічого забороненого не знайдено та не вилучено, окрім самого транспортного засобу.
Слідчим не додано до клопотання поставу про визнання транспортного засобу «Honda Accord» речовим доказом, а тому посилання слідчого судді на те, що майно відповідає вимогам ст. 98 КПК України, є безпідставним.
Слідчий помилково послався на п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, як на підставу накладення арешту, оскільки ОСОБА_6 і ОСОБА_9 не є підозрюваними, обвинуваченими чи засудженими у даному кримінальному провадженні.
Також, слідчим, всупереч вимогам ч. 11 ст. 170 КПК України, не наведено жодних з обставин для застосування заборони або обмеження користування, розпорядження автомобілем.
Крім того, органом досудового розслідування подано клопотання з пропуском строку, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки обшук проведено 21.04.2020 з 07 год. 23 хв. до 07 год. 53 хв., а клопотання слідчого надійшло до суду лише 27.04.2020.
Клопотання слідчого не містить вказівки на кількість доданих до нього сторінок.
Крім того, на переконання апелянта, з клопотанням про арешт майна третьої особи повинен був звернутися прокурор, а не слідчий за погодженням з прокурором.
У судове засідання прокурор не з`явився, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлений, клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавав.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_5 , які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000605 від 07.06.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307 та ч. 3 ст. 313 КК України.
Згідно даних протоколу обшуку від 21.04.2020, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 17.04.2020 проведено обшук автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль.

27.04.2020 старший слідчийслідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , в якому просив накласти арешт на автомобіль «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_6 , а фактично перебуває у користуванні ОСОБА_9 .
Клопотання слідчого мотивовано необхідністю забезпечення збереження речових доказів та забезпечення подальшої конфіскації майна як виду покарання.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05.05.2020 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000605 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 313 КК України, а саме на автомобіль марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_6 , який перебуває у користуванні ОСОБА_9 .
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.
Ураховуючи, що відомості про причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, у матеріалах провадження відсутні, та жодним особам не повідомлено про підозру у межах кримінального провадження № 0000605, то власник транспортного засобу «Honda Accord» ОСОБА_6 на даному етапі досудового розслідування має статус третьої особи.
Разом з тим, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді звернувся старший старший слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , а не прокурор.

Однак вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді при розгляді клопотання.
Крім того, на переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт транспортного засобу, належним чином не перевірив правову підставу для такого арешту та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
Так, постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження речових доказів, та дійшов висновку про достатність підстави вважати, що автомобіль «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , має ознаки доказів у кримінальному провадженні №0000605, був використаний як знаряддя вчинення кримінальних правопорушень, зберіг на собі їх сліди та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Проте надані суду матеріали не містять даних, які б давали розумні підстави вважати, що автомобіль «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 відповідає критеріям, передбачених ст. 98 КПК України, враховуючи, що відповідне рішення органу досудового розслідування про визнання його речовим доказом у кримінальному провадженні, у матеріалах справи відсутнє.
Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документу, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу, та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та дійти висновку про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст. 98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.
Вказавши в ухвалі про те, що належний на праві власності ОСОБА_6 транспортний засіб має ознаки доказів у кримінальному провадженні №0000605, був використаний як знаряддя вчинення кримінальних правопорушень, зберіг на собі їх сліди та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, слідчий суддя належним чином не обгрунтував такий висновок, з посиланням на наявні у матеріалах справи докази, та не звернув уваги на відсутність постанови про визнання автомобіля «Honda Accord» речовим доказом.

Даних щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, а також належних та допустимих доказів того, що належний на праві власності ОСОБА_6 автомобіль «Honda Accord» зберіг на собі сліди злочину або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, був об`єктом кримінально протиправних дій, набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий унаслідок вчинення кримінального правопорушення, матеріали справи не містять.

Інших підстав для накладення арешту, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, а також обґрунтування наявності випадків, передбачених ч. ч. 3 - 6 ст. 170 КПК України, в ухвалі слідчого судді не зазначено.
Накладаючи арешт на майно добросовісного набувача, слідчий суддя не перевірив, чивиправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_6 потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
В порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_6 здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в його право на мирне володіння майном здійснено без законних на те підстав.
Крім того, як убачається із клопотання слідчого, обгрунтовуючи підстави та мету накладення арешту, слідчий, окрім необхідності накладення арешту з метою збереження речових доказів, посилався на таку мету, як необхідність конфіскації майна як виду покарання.
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Як убачається із матеріалів провадження, жодній особі не повідомлено про підозру у межах кримінального провадження № 0000605, що згідно положень ч. 5 ст. 170 КПК України, виключає можливість у даному випадку накладення арешту на майно з метою конфіскації майна як виду покарання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року, якою накладено арешт на автомобіль «Honda Accord» державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_6 , та перебуває у користуванні ОСОБА_9 , скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , про накладення арешту на автомобіль марки «Honda Accord» державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_6 , та перебуває у користуванні ОСОБА_9 , - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3