Дата документу 29.04.2020 Справа № 318/631/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/631/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/813/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області),

потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції з приміщенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30 січня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Іванівка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

25 вересня 2018 року, приблизно о 9 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по дорозі, яка веде від с. Іванівка до перехрестя з автодорогою «Дніпровка-Благовіщенка».

В цей же час, у зустрічному йому напрямку, по смузі свого руху наближався автомобіль «Ford-Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), який став виконувати маневр об`їзду ям, розташованих на смузі його руху та тимчасово виїхав на смугу руху автомобіля «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Водій ОСОБА_7 , виявивши небезпеку руху, маючи технічну можливість уникнути зіткненню транспортних засобів шляхом своєчасного застосовування заходів гальмування для зупинки автомобіля, не правильно оцінив дорожню обстановку, порушуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого, «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», на території Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, не своєчасно вжив заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та застосував небезпечний маневр відвороту вліво, чим виїхав на смугу зустрічного руху та вже на лівому для нього краю проїзної частини скоїв зіткнення вказаних транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажири автомобіля «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень загинули.

Дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3 ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальному відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, ступень суспільної небезпеки злочину, підвищену соціальну небезпеку обвинуваченого.

Крім того, внаслідок неправомірних дій обвинуваченого загинуло двоє потерпілих, які є особами похилого віку, у зв`язку з чим, суд помилково не врахував цю обставину як таку, що обтяжує покарання відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що суд першої інстанції врахував всі обставини справи та призначив покарання із дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 75 КК України. Посилаючись на висновки органу пробації, вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора з приводу підвищеної суспільної небезпеки обвинуваченого. Вирок суду просив залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, вирок суду просили залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого, його захисника та потерпілу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Також в апеляційній скарзі не оскаржуються висновки про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65, 75 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких необережних злочинів, визнав щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини, наявність інвалідності за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо.

Суд першої інстанції врахував наслідки скоєного злочину у вигляді загибелі двох людей, разом з тим суд врахував і висновки органу пробації, відповідно до яких, ризики вчинення повторного злочину та небезпеки для суспільства є низькими, а виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та він не становить високої небезпеки для суспільства (а.с. 30-31).

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням того, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, у вчиненому розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення злочину не перебував, за місцем проживання характеризується виключно позитивно (всупереч висновків суду першої інстанції (а.с. 72, 73), має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом з дружиною, двома неповнолітніми дітьми та матір`ю (а.с. 33), на обліку у нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 70,71), судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що в сукупності з позбавлення його права керування транспортними засобами буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи прокурора з приводу неврахування судом першої інстанції в якості обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину відносно похилих осіб, оскільки по-перше згідно обвинувального акту, який затверджений апелянтом, орган досудового розслідування таку обставину обвинуваченому не інкримінував, і відповідно якщо б вона і мала місце, її врахування судом порушило б вимоги ст. 337 КПК України (і такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 51-8609км18 (єдиний унікальний номер 679/783/17), а по-друге ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, а відповідно не міг мати умислу на вчинення злочину, саме проти осіб похилого віку.

При цьому, як вбачається з вироку суду, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, йому було встановлено іспитовий строк, передбачений ч. 4 ст. 75 КК України, в максимальному розмірі, та призначено додаткове покарання в максимальному розмірі.

З огляду на наведене, враховуючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, а також позицію потерпілої ОСОБА_9 в апеляційному суді, колегія суддів приходить до висновку, що звільнивши ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 75 КК України і підстав для скасування судового рішення із постановленням нового вироку апеляційним судом за доводами апеляційної скарги прокурора під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції не встановлено.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30 січня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4