ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 475/908/18
Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/585/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
В И Р О К
іменем України

16 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0000314 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Телиця, Новоаненського району Республіки Молдова, громадянин Молдови, проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_1 , раніше судимого: 18.12.2017 року Арбузинським районним судом Миколаївської області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 1190 грн.;
засуджено:

за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 14.07.2018 року.

Вирішено питання про речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 14.07.2018 року близько 02:15 години на автомобілі марки Volkswagen Polo Classik темно-синього кольору, н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , рухався по автодорозі Т-1506 з с. Кудрявцівка, Веселинівського району Миколаївської області в напрямку смт. Арбузинка Миколаївської області. У вказаний час, ОСОБА_10 , знаходячись на околиці с. Мостове, Доманівського району Миколаївської області, рухався по вказаній автодорозі в напрямку с. Кудрявцівка, Веселинівського району Миколаївської області, присвічуючи собі ліхтариком у мобільному телефоні. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , побачивши ОСОБА_10 , вирішили зупинитись та запитати останнього напрямок руху до смт. Арбузинка. Коли автомобіль зупинився, ОСОБА_8 покликав до себе ОСОБА_10 та коли останній підійшов, ОСОБА_8 вийшов з автомобіля та представившись працівником поліції, почав вимагати у ОСОБА_10 документи, що посвідчують його особу. ОСОБА_10 , зрозумівши, що ОСОБА_8 не являється працівником поліції, відмовився надавати йому документи. У цей час ОСОБА_8 , звернувши увагу на мобільний телефон марки PRESTIGIO Grace Q5, який знаходився в руках у ОСОБА_10 , переслідуючи корисливий мотив, вирішив заволодіти вказаним мобільним телефоном .У ході цього, ОСОБА_8 почав видирати з рук ОСОБА_10 його мобільний телефон, однак останній пручався та міцно тримав телефон. ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, та те, що вони містять відкритий характер, переслідуючи корисливий мотив, з метою подолання можливого опору потерпілого, наніс ОСОБА_10 один удар кулаком лівої руки в обличчя з правої сторони.
Після цього, ОСОБА_10 почав тікати до лісосмуги та пробігши декілька метрів, упав на землю та зачаївся, сподіваючись, що ОСОБА_8 його не знайде, при чому заховав мобільний телефон у траву. Однак ОСОБА_8 знайшов ОСОБА_10 , та, підійшовши до нього, піднімаючи його на ноги, та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс один удар ногою в область ребер з лівої сторони. Реалізуючи свій злочинний намір, діючи з прямим умислом, направленим на заволодіння чужим майном, достовірно знаючи, що його дії носять відкритий характер, ОСОБА_8 почав обшукувати ОСОБА_10 .. Знайшовши у лівій кишені шортів ОСОБА_10 пачку цигарок Rothmans, ОСОБА_8 побачив там грошові кошти. Діючи з прямим умислом, цілеспрямовано, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 , незаконно, відкрито заволодів вказаними грошовими коштами. Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 , погрожуючи ОСОБА_10 фізичною розправою, примусив останнього показати, де він заховав свій мобільний телефон. Під примусом ОСОБА_8 , ОСОБА_10 вказав на місце, де він заховав мобільний телефон. Знайшовши мобільний телефон, ОСОБА_8 підібрав його та направився з ним в напрямку автомобіля марки Volkswagen Polo Classik темно-синього кольору, н.з. НОМЕР_1 . Направляючись до вказаного автомобіля, ОСОБА_8 підібрав із землі біля дерева зарядний пристрій до мобільного телефону та дезодорант АХЕ. Після цього, ОСОБА_8 із вказаними речами та пачкою цигарок Rothmans, в якій знаходилися грошові кошти, сів до автомобіля марки Volkswagen Polo Classik темно-синього кольору, н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 , та у подальшому направились у напрямку смт. Доманівка, Миколаївської області.
Таким чином, ОСОБА_8 незаконно, відкрито заволодів мобільним телефоном марки PRESTIGIO Grace Q5, з сім-картами Київстар та МТС, а також зарядними пристроєм до мобільного телефону, загальною вартістю 2580 грн., дезодорантом AXE вартістю 25 грн., та грошовими коштами у сумі 1200 грн., які знаходилися у ОСОБА_10 , маючи реальну змогу розпорядитися викраденим на власний розсуд. У результаті злочинних дій ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_10 завдано матеріального збитку на загальну суму 3805 грн..
Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді забійної рани правої надбрівної ділянки, які могли утворитися від дії тупого(их) твердого (их) предмету (ів) (кулак, взута нога) і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягав застосуванню (ст.69 КК України), невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Свої доводи мотивує тим, що згідно з вимогами ст.69 КК України та роз`ясненнями, що містяться у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України може мати місце лише за наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Зазначає, що мотивуючи рішення при призначенні покарання, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, наявність кількох обставин, що, на думку суду, пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи обвинуваченого, а саме щирого каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування шкоди, наявність у нього на утриманні чотирьох малолітніх дітей, не перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога, позитивну характеристику, та вважав за можливе застосувати ст.69 КК України. Проте, ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд не дав належної оцінки обставинам, що мають істотне значення при вирішенні питання про розмір покарання. Вважає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України, суд першої інстанції хоча й послався, але недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно з приписами ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів. На думку апелянта, судом не враховано обставини вчинення злочину, зокрема, що ОСОБА_8 задля реалізації свого злочинного умислу на заволодіння чужим майном у темний час доби діяв зухвало і наполегливо, використовуючи різні методи, а саме спочатку представився працівником поліції, потім для подолання можливого опору потерпілого застосував насильство, яке не було небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, переслідував останнього, обшукував з метою заволодіння майном, примушував сказати, де той сховав телефон. Судом також залишено без належної правової оцінки і посткримінальну поведінку ОСОБА_8 , яка була спрямована на уникнення відповідальності і введення в оману правоохоронних органів. Після скоєння грабежу він витягнув із телефону потерпілого SІМ-картки та акумуляторну батарею, побачивши працівників поліції, викинув з автомобіля викрадені у ОСОБА_10 грошові кошти, а під час затримання у порядку ст.208 КПК України ОСОБА_8 взагалі назвав інше прізвище. Судом указано, проте безпідставно не враховано дані про особу обвинуваченого, що він ніде не працює і суспільно-корисною діяльністю не займається, будучи 18.12.2017 року засудженим Арбузинським районним судом Миколаївської області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, через нетривалий проміжок часу вчинив новий умисний тяжкий злочин, що вказує на небажання ОСОБА_8 робити належні висновки і ставати на шлях виправлення. Також, не можна погодитися з висновком суду про наявність на утриманні ОСОБА_8 малолітніх дітей, що знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину. Такий висновок є недоречним. Водночас, судом не враховано, що зазначена обставина не завадила обвинуваченому здійснювати злочинну діяльність. До того ж, починаючи з 2013 року (моменту народження першої дитини), ОСОБА_8 з заявами про визнання себе батьком малолітніх дітей до відповідних органів не звертався. Крім того, відсутність на обліку у лікарів нарколога і психіатра, згідно зі ст.66 КК України не віднесено до переліку пом`якшуючих покарання обставин, тому визнання її такою повинно вирішуватися в залежності від конкретних обставин справи і має бути судом належним чином мотивовано. Натомість судом взагалі не мотивовано, чому ця обставина є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, враховуючи той факт, що попередня судимість обвинуваченого пов`язана з незаконним обігом наркотичних речовин. До числа пом`якшуючих покарання обставин, передбачених ст.66 КК України, також не віднесено повне визнання вини обвинуваченим, а тому визнання зазначеної обставини такою повинно вирішуватися в залежності від конкретних обставин справи та має бути судом належним чином мотивовано. Натомість, суд взагалі не мотивував, у чому саме полягало повне визнання вини обвинуваченим та чому це є обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особливо враховуючи те, що на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину не визнавав, показання не надавав, з метою уникнення відповідальності постійно змінював версії події, а визнав свою вину і надавав показання із зізнанням лише на останньому судовому засіданні, що є намаганням уникнути більш суворого покарання. Обґрунтовуючи застосовування ст.69 КК України, суд вказав, що ОСОБА_8 звернувся до міграційної служби з письмовою заявою про легалізацію його проживання на території України, хоча він вже понад 10 років проживає в Україні, однак за цей час не спромігся легалізувати своє перебування на території України. Аналогічним чином це стосується визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання, такої обставини як щире каяття. Так, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду ( справа №759/7784/15-к) у постанові від 22.03.2018 року роз`яснив, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Дійсно, родичі обвинуваченого ОСОБА_8 відшкодували потерпілому завдані злочином збитки, однак ця обставина врахована як самостійна. Відтак, призначення судом обвинуваченому за ч.2 ст.186 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України є безпідставним, необґрунтованим і невмотивованим. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

- обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності своєї вини та правильності кваліфікації дій, вказує, що призначене йому покарання є явно несправедливим та суворим. Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не достатньо врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме відшкодування ним матеріальної та моральної шкоди та наявність у нього на утриманні чотирьох малолітніх дітей. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити йому покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені обвинуваченим, просили призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК України, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора та просив ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, і ці висновки суду учасниками судового провадження не оскаржуються.

Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора вбачається, що вирок суду першої інстанції в частині фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_8 , кваліфікації його дій, ними не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції в цій частині.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Водночас, як обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі прокурора, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими

особами.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Як убачається з матеріалів провадження, застосовуючи ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином не вмотивував своє рішення та не застосував вищевикладені вимоги закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції послався на те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Вказав, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи раніше судимим, вчинив тяжкий злочин. Обставинами, що обтяжують покарання, визнав рецидив злочинів. Суд не визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вона не зазначена в обвинувальному акті у формулюванні обвинувачення, а прокурором в ході судового розгляду обвинувачення не змінювалося. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав, - повне визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданих злочином збитків, що він не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, наявність на утримання чотирьох малолітніх дітей: 2013р., 2014р., 2018р. народження, позитивну характеристику за місцем проживання, думку потерпілого та клопотання сусідів за місцем проживання про призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винним та щиро розкаявся, про що свідчить його поведінка, добровільно відшкодував потерпілому завдані злочином збитки, звернувся до міграційної служби з письмовою заявою про легалізацію його проживання на території України, звернувся до органу ДРАЦС з письмовою заявою про визнання себе батьком малолітніх дітей, які народженні від спільних стосунків з ОСОБА_11 , утримання малолітніх дітей, біологічним батьком яких є, позитивну характеристику за місцем проживання, думку потерпілого та клопотання сусідів за місцем проживання про призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України з метою призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
Враховуючи тяжкість злочину та наявність судимості, а також те, що перебування ОСОБА_8 на території України ще не легалізовано, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції фактично не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, посткримінальну поведінку обвинуваченого, яка була спрямована на уникнення відповідальності і введення в оману правоохоронних органів, приховування викраденого майна, дані про його особу, що він, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, на шлях виправлення не став і через нетривалий проміжок часу вчинив новий умисний тяжкий злочин.

Отже, висновок суду про можливість призначення ОСОБА_12 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки не відповідають загальним засадам призначення покарання, а також принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд першої інстанції взагалі не мотивував, у чому саме полягало повне визнання вини обвинуваченим та чому це є обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду не визнавав себе винним, не надавав показання, з метою уникнення відповідальності постійно змінював версії події, а визнав себе винним і надав показання із зізнанням лише на останньому судовому засіданні, що свідчить про його намагання уникнути більш суворого покарання.

Колегія судді вважає слушними доводи прокурора про те, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, оскільки це не зменшує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та суспільну небезпечність обвинуваченого, як раніше судимої особи.
Відповідно до встановлених обставин справи, завдану злочином шкоду було відшкодовано не особисто обвинуваченим, а його родичами, що жодним чином не свідчить про факт добровільного відшкодування ОСОБА_8 збитків, завданих його злочинними діями, а тому не є обставиною, що пом`якшує покарання.

Починаючи з 2013 року (моменту народження першої дитини), ОСОБА_8 з заявами про визнання себе батьком малолітніх дітей до відповідних органів не звертався, а отже його посилання на те, що на його утриманні перебуває четверо дітей, жодним чином не знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та не є достатнім стримуючим фактором, який сприятиме виправленню особи, а тому не є обставиною, що пом`якшує покарання,

оскільки обвинуваченим вчинено злочин в період не знятої та не погашеної судимості, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та стійкої злочинної поведінки.
Як установлено судом та не оспорюється учасниками судового провадження, ОСОБА_8 звернувся до міграційної служби з письмовою заявою про легалізацію його проживання на території України, хоча він вже понад 10 років проживає в Україні, однак за цей час не спромігся легалізувати своє перебування на території України, що, на думку колегії суддів, не є обставиною, що пом`якшує покарання, а навпаки свідчить про його намагання уникнути справедливого покарання.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не переконався в тому, чи наявний у ОСОБА_8 самоосуд у вчиненому та чи є вираження жалю з приводу своєї поведінки, які дії особисто ним вчинено або як саме виражено бажання виправити наслідки, що настали в результаті його дій.

Наведене вище не свідчить про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 критичної оцінки своїх дій та реальну наявність щирого каяття або будь-якого жалю, на суд першої інстанції не звернув до уваги.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання, рецидиву злочину, колегія суддів дійшла висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.186 КК України.

Таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що покарання, яке призначено судом першої інстанції ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК України, за своїм видом та розміром, є явно несправедливим внаслідок м`якості, а тому вирок в частині призначення покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати та ухвалити новий вирок у цій частині.

Що ж доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного покарання та необхідність застосування ст.75 КК України, то вони не заслуговують на увагу.

Ті обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування ст.75 КК України, зокрема,відшкодування ним матеріальної та моральної шкоди та наявність у нього на утриманні чотирьох малолітніх дітей,то вони не свідчать про можливість його виправлення без відбування реального покарання, враховуючи його схильність до вчинення умисних злочинів.

Колегія суддів вважає, що менш суворий вид покарання, не пов`язаний з реальним відбуванням покарання у виді позбавлення волі, буде недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_8 , маючи не зняту та не погашену судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний злочини, і це не свідчить про можливість його виправлення без реального відбування покарання з застосуванням ст.75 КК України, оскільки воно не сприятиме його виправленню та не запобігатиме продовженню ОСОБА_8 злочинної діяльності.

Крім того, факт вчинення ним нового злочину в період не знятої та не погашеної судимості, свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та припинити злочинну діяльність.

З огляду на викладене вище, підстав для застосування ст.75 КК України та зміни вироку в частині призначення покарання, як про це ставить питання обвинувачений ОСОБА_8 , колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Тому, зважаючи на доводи сторін та заявлені ними вимоги, апеляційну скаргу обвинуваченогоОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.
Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання в порядку виконання вироку апеляційного суду.

Зарахувати у строк покарання період тримання під вартою з 14.07.2018 року по 01.05.2020 року.

У решті вирок суду першої інстанції щодо нього - залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3