Справа № 127/2700/20
Провадження № 1-в/127/61/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватися, -

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватися.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та вважає, що на підставі ст. 28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані пенологічні підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, тому просить умовно - достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткий термін можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Вважає, що за цей період часу став на шлях виправлення та відпали пенологічні підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням ст. 28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а також практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, на час його засудження покарання у виді довічного позбавлення волі не було передбачене Кримінальним кодексом України (в редакції 1960 року). Просить суд умовно - достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткий термін можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.
Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого, просив клопотання задовольнити та звільнити засудженого умовно - достроково від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткі терміни можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.
Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Умовно -дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням може відбуватися лише відповідно до вимог ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України. Засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування. Вважає, що суд не може визначити чіткий термін можливого перегляду покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися, оскільки такі критерії та терміни встановлюються законодавчими актами.
Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Київського міського суду від 17.02.1999 року, згідно якого він засуджений за п. п. "г", "е" ст. 93, ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 24.06.1999 року вирок Київського міського суду від 17.02.1999 року відносно ОСОБА_6 залишено без змін.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 02.09.1999 року вирок Київського міського суду від 17.02.1999 року відносно ОСОБА_6 залишено без змін, а доповнення до касаційної скарги без задоволення.
Ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 року постановлено вважати ОСОБА_3 засудженим за п.п. "г", "е" ст. 93, ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України, до покарання у виді довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.
Суд зазначає, що 22.02.2000 року Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 Кримінального кодексу України, яка передбачала покарання у виді смертної кари - виключено, та доповнено статтею 25-2 Кримінального кодексу України, згідно якої найсуворішою мірою покарання у виді довічного позбавлення волі.
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.
Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Суд зазначає, що вирок Київського міського суду від 17.02.1999 року набрав законної сили та звернутий до виконання.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".
Як вбачається з характеристик засудженого ОСОБА_3 , які містяться в особовій справі засудженого, за час відбування покарання в установі з 17.01.2001 року він характеризується задовільно.
Як вбачається з матеріалів особової справи засудженого, під час відбування покарання до засудженого ОСОБА_3 неодноразово застосовувалися стягнення, однак на даний час він вважається таким, що немає стягнень. Чотири рази він заохочувався правами начальника установи.
Суд зазначає, що відповідно до положень статті 81 Кримінального кодексу України «Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання»:
1. До осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
2. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
3. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;
2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі;
3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Згідно з положеннями статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким»:
1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.
3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;
2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;
3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
5. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.
Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, послався на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012).
Зокрема, у п. п. 51, 52 зазначено, що «Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. 52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».
Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.
Що стосується вимоги про визначення чітких термінів можливого перегляду покарання та проміжків часу для його повторного перегляду, а також визначення чітких критеріїв, на підставі яких це може відбуватися, суд зазначає, що такі вимоги засудженого не підлягають задоволенню, оскільки не відносяться до питань судової дискреції, та повинні встановлюватися законодавчими актами.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватися, слід відмовити.
Керуючись статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватися - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя