Справа № 591/2620/20
Провадження № 1-кс/591/1376/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року слідчий суддя Зарічного районного суду м.Суми ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржників потерпілого ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Суми скаргу ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 на постанову cлідчого про закриття кримінального провадження, -

В С Т А Н О В И В:

Скаржники звернулись до слідчого судді із скаргою, в якій просили скасувати постанову старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 від 19.03.2020 року про закриття кримінального провадження, вважаючи її незаконною, а проведене слідчим досудове розслідування неповним, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 чітко вказав у скарзі про механізм та характер тілесних ушкоджень, вказав місце де він їх отримував, час отримання та осіб, які йому спричинили тілесні ушкодження.

В судовому засіданні скаржники наполягали на обґрунтуваннях поданої скарги та зазначали, що є підстави для скасування винесеної слідчим постанови з огляду на неповноту проведення слідчих дій та невідповідність зазначених у постанові фактичних обставин дійсним обставинам справи.

Слідчий просив відмовити у задоволенні скарг, посилаючись на невмотивованість поданої захисником скарги, відсутність у скарзі повного переліку слідчих дій, які повинен був вчинити слідчий. Також наполягав на тому, що слідчим вчинено усі слідчі та процесуальні дії для встановлення обставин справи та надано у постанові ґрунтовний аналіз здобутим доказам. За таких обставин, на його думку прийняте рішення є законним та обґрунтованим.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали поданої скарги, матеріали кримінального провадження №0000242, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Під час розгляду скарги було встановлено, що старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №0000242 від 05.05.2018 року та за результатами проведеного досудового розслідування 19.03.2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст.9 КПК України, а також ст.92 КПК України на слідчого покладено обов`язок всебічно, повно і неупереджено досліджувати обставини кримінального провадження, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК, а також обов`язок надавати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Але, дослідивши матеріали кримінального провадження №0000242, вважаю, що слідчий вказаних норм не дотримався, вибірково оцінив зібрані докази та не здійснив у вказаному кримінальному провадженні усіх необхідних процесуальних та слідчих дій, направлених на забезпечення виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, та спрямованих на дотримання принципу законності, встановленого ст.9 КПК України.

Зокрема, досліджені матеріали кримінального провадження №0000242 містять інформацію про те, що ОСОБА_3 був затриманий правоохоронними органами (о 10-00 год. 03.07.2018 року за версією органів досудового розслідування, о 22-00 год. 02.07.2018 року згідно показам ОСОБА_3 ). Під час затримання він тілесних ушкоджень не мав. У той же час, вже під час поміщення його у ІТТ 04.07.2018 тілесні ушкодження було у затриманого ОСОБА_3 виявлено. Крім того, про наявність таких ушкоджень зазначає його захисник адвокат ОСОБА_4 , подаючи 06.07.2018 року скаргу до слідчого судді в порядку ст.206 КПК України.

Наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 підтверджується і висновком експерта №491, в якому, серед іншого зазначено, що такі тілесні ушкодження утворились понад 6-7 діб до моменту огляду (огляд відбувся 13.07.2018) та могли утворитись в час, вказаний в ухвалі (в ухвалі вказано 02.07.2018 року).

Таким чином, не можна заперечувати того, що у ОСОБА_3 після його затримання були тілесні ушкодження, а також - очевидним є факт того, що тілесні ушкодження ОСОБА_3 отримав під час перебування його під контролем держави, зокрема органів досудового розслідування та уповноважених службових осіб ІТТ і конвою, а тому його твердження, що тілесні ушкодження утворились в результаті неправомірних дій з боку працівників поліції є небезпідставними.

В той же час, слідчий не тільки не встановив, яким був перебіг подій та яким чином ОСОБА_3 було заподіяно тілесні ушкодження, а й закрив кримінальне провадження за відсутності події кримінального правопорушення.

При цьому, висновки слідчого у оскаржуваній постанові ґрунтуються виключно на показах або просто поясненнях працівників поліції та на висновках, які було складено за результатами службового розслідування, тобто, на показах/поясненнях зацікавлених осіб. До того ж покази свідка ОСОБА_7 щодо факту і дати затримання ОСОБА_3 мають суттєві суперечності з показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і такі суперечності не були усунуті у передбачений чинним КПК спосіб.

У будь-якому разі, навіть припускаючи, що ОСОБА_3 зазнав тілесних ушкоджень не унаслідок протиправних дій працівників поліції, слідчий так і не встановив : а звідки вони з`явились у особи, яка перебувала під контролем державних органів, не надав жодного альтернативного пояснення походження таких тілесних ушкоджень.

Загалом видається, що підхід слідчого у даному кримінальному провадженні до розслідування заяв ОСОБА_3 та його захисника здебільшого мав на меті виправдання працівників поліції, а не встановлення фактичних обставин, за яких було завдано тілесних ушкоджень.

Про це свідчать не тільки наведені вище обставини, а й, зокрема, ще й таке: як вбачається з протоколу допиту від 05.02.2019, ОСОБА_3 не надав покази тільки посилаючись на те, що бажає їх надавати у присутності адвоката. Такої можливості та такого права потерпілому, який є затриманою особою слідчим не було забезпечено. Водночас, в оскаржуваній постанові слідчий зазначив, що ОСОБА_3 будь-яких показів давати не бажає. Тобто, такі обставини не відповідають дійсним обставинам та вказують про небажання слідчого встановити фактичні обставини справи.

Окрім того, враховуючи викладене, не можна вважати, що таке слідство супроводжувалося гарантіями незалежності та безсторонності.

В своїх численних рішеннях, у тому числі щодо України, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на відсутність ефективного і ретельного розслідування фактів отримання особами, що знаходились під контролем держави, тілесних ушкоджень, через те, що за його результатами не було встановлено походження тілесних ушкоджень заявників. І, як наслідок, у зв`язку з цим констатував, що мало місце порушення процесуального аспекту статті 3 Конвенції.

При цьому, у рішеннях «Ярошовець і інші проти України», «Поміляйко проти України», «Савіцький проти України» ЄСПЛ вказував на те, що органи влади завжди повинні сумлінно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень.

Крім того, у вказаних рішеннях ЄСПЛ зазначає, що коли вся чи значна частина інформації щодо подій, про які йдеться, відома виключно органам влади - як це має місце у справі щодо ув`язнених осіб, які перебувають під контролем органів влади, - і коли у таких осіб під час їхнього ув`язнення з`являються тілесні ушкодження, це породжує відповідні обґрунтовані презумпції факту. При цьому тягар доведення можна вважати покладеним на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення.

При цьому, хибною і такою, шо не ґрунтується на положеннях чинного КПК України є позиція слідчого, висловлена під час розгляду скарги, що потерпілий не реалізовував свої права, не подавав клопотання, не зазначав про перелік конкретних слідчих дій, які слідчий повинен був вчинити. Звертаю увагу, що згідно п.19 ч.1 ст.3 КПК України потерпілий є учасником кримінального провадження з боку обвинувачення і жодна норма чинного процесуального законодавства не дозволяє слідчому чи прокурору перекладати тягар доведення обставин завдання шкоди на плечі потерпілого, це, як зазначалось вище, завдання і обов`язок органів досудового розслідування.

В даному ж випадку, очевидним є те, що слідчий, не маючи на меті здійснити розслідування об`єктивно та повно, не забезпечив ефективну участь потерпілого у ньому і не провів усіх необхідних слідчих дій за участю потерпілого з дотриманням конституційного права останнього на правову допомогу, а, виносячи постанову про закриття кримінального провадження, не навів жодного переконливого доказу щодо обставин, за яких ОСОБА_3 зазнав тілесних ушкоджень, і не спростував належними, допустимими і беззаперечними доказами доводів останнього про побиття його працівниками поліції після затримання, які з огляду на заяви потерпілого, скарги адвоката ОСОБА_4 та висновок експерта є цілком правдоподібними.

Зрозуміло, що при нез`ясованих обставинах отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 досудове розслідування не могло і не повинно було завершуватись, оскільки: не виконане завдання кримінального провадження, не встановлено обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні в силу вимог ст.91,92 КПК України, не проведено слідчих та процесуальних дій, спрямованих на збирання відомостей і перевірку їх доказами.

Враховуючи такі обставини, вважаю, що скарги потерпілого та його захисника є обґрунтованими та наявні підстави для скасування постанови про закриття кримінального провадження.

Разом з цим, слід звернути увагу й на те, що жодна норма чинного КПК не покладає обов`язку на потерпілого чи слідчого суддю визначати слідчому чи прокурору у разі скасування постанови про закриття кримінального провадження вичерпний перелік слідчих чи процесуальних дій під час здійснення досудового розслідування.

В той же час, відповідні положення ст.ст. 2,9,25,26,40,91,92,93 КПК не тільки визначили слідчого як самостійну процесуальну особу, а й поклали на нього обов`язки щодо вжиття всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, щодо збирання, перевірки та оцінки доказів у спосіб і порядок, що визначені законом, з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

З огляду на таке вважаю, що слідчий самостійно може визначитись які докази та у який спосіб і порядок збирати, щоб забезпечити повне та неупереджене розслідування.

Керуючись ст. ст.9, 303-307 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Скарги ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 від 19.03.2020 року про закриття кримінального провадження №0000242 від 05.07.2018 року - скасувати.
Матеріали кримінального провадження №0000242 направити до прокуратури Сумській області.
Ухвала не оскаржується.

Слідчий суддя ОСОБА_1