Житомирський апеляційний суд
Справа №272/229/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 жовтня 2019 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Андрушівського районного суду перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ст.115 ч.2 п.13 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії обраного обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи, що ризики, які були підставою для обрання вказаного запобіжного заходу та його продовження не змінилися, також обвинувачений немає постійного та зареєстрованого місця проживання, стійких соціальних зв`язків, обвинувачується у вчиненні нового злочину в період умовно-дострокового звільнення, що дає підстави для продовження строку дії запобіжного заходу.
Обвинувачений та захисник заперечували щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначивши, що обвинувачений мав постійне місце проживання в с.Обухівка, Бердичівського району та роботу.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду від 18.02.2015 року відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з тих підстав, що встановлено наявність обгрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 ч.2 п.13 КК України та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Ухвалою суду від 05.09.2019 року запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою продовжено до 03.11.2019 року. До вказаної дати завершити судовий розгляд неможливо.

Ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 жовтня 2019 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 15 грудня 2019 року. Суд прийшов до висновку про необхідність продовження обраного запобіжного заходу, виходячи із необхідності забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, звільнивши його з-під варти. Посилається на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення по справі, так як судом не було враховано його стан здоров`я, оскільки він хворіє на ряд захворювань і йому дуже важко перебувати в умовах ув`язнення. Крім того просить врахувати, що всі заявлені стороною обвинувачення та частково заявлені стороною захисту свідки допитані, наразі розглядаються матеріали справи. Вказує, що судом у зв`язку з триманням його під вартою, порушуються норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Загальної декларації прав людини. Стверджує що під час досудового розслідування було порушено його право на захист при затриманні та проведенні досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, та вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку передбаченому КПК України.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених в ст. 184 КПК України, повинно містити:1) виклад обставин які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно ж ч.5 зазначеної норми, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).
При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».
У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у особливо тяжкому злочині, та враховуючи суспільну небезпечність вчиненого злочину, відсутність роботи, постійного місця проживання, сталих соціальних зв`язків, відсутність сім`ї та утриманців, має місце можливість ухилення його від суду, вплив на свідків та можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Та оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України щодо ОСОБА_7 спливає, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, дані, що характеризують особу останнього, який раніше був судимий за аналогічний злочин, вчинив новий злочин в період умовно-дострокову звільнення, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що ризики переховування від суду, вливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшилися, тому немає підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, виходячи також із необхідності забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор у клопотанні та в судовому засіданні, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також враховуючи його попередню неправомірну поведінку, яка його відповідно характеризує, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який в тому числі на особисте зобов`язання, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належному виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано та продовжив строк тримання під вартою під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом не враховано стан його здоров`я при продовженні строку тримання під вартою є безпідставними, оскільки в матеріалах судового провадження відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах попереднього ув`язнення. Крім того в ході апеляційного перегляду ухвали суду на запит апеляційного суду керівником філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України в Житомирській області було надано інформацію щодо стану здоров`я обвинуваченого та надання йому відповідної медичної допомоги, при цьому даних про неможливість утримувати обвинуваченого в умовах СІЗО зазначена довідка не містить.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та Загальну декларацію прав людини а також на конкретні рішення Європейського Суду має під собою підгрунтя, разом з тим не може бути в даному випадку безумною підставою для звільнення його з-під варти та обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не впливають, враховуючи на обставини провадження, які виправдовують таке обмеження право обвинуваченого на свободу, на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення та доцільність в даному випадку на продовження строку тримання під вартою на 60 діб під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Також слід зазначити щодо доводи апеляційної скарги з приводу порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні досудового розслідування, зокрема права на захист під час затримання, не можуть бути перевірені апеляційним судом на даній стадії розгляду провадження, оскільки розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції ще не завершився, такі доводи можуть бути предметом судового розгляду суду першої інстанції і ході розгляду самого кримінального провадження та внесені до апеляційної скарги на рішення, прийняте судом першої інстанції по його суті.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, з мотивів наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і особистого зобов`язання, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Разом з тим, як вже було зазначено вище в даній ухвалі, за клопотанням захисника ОСОБА_8 апеляційним судом було зроблено запит до центру охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України в Житомирській області з приводу надання висновків за результатами медичного обстеження ОСОБА_7 на що отримано відповідь з переліком скарг з якими звертався ОСОБА_7 і які обстеження проводилися. Даних про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_7 з урахуванням стану його здоров`я в умовах СІЗО не надано.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне, з урахуванням таких заяв обвинуваченого та його захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , на підставі ч.1 ст.206 КПК України, України зобов`язати начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Житомирській області забезпечити належне обстеження стану здоров`я ОСОБА_7 та надання необхідної та належної медичної допомоги.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 жовтня 2019 року про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без змін.

В порядку ст. 206 КПК України зобов`язати начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Житомирській області забезпечити належне обстеження стану здоров`я ОСОБА_7 та надання необхідної та належної медичної допомоги.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: