Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/4378/13
Провадження № 1-кп/490/134/2020
У Х В А Л А

20 травня 2020 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участі: прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, є громадянином України, наразі утримується в місцях попереднього ув`язнення,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 121, частиною 2 статті 121, частиною 2 статті 345 Кримінального Кодексу України, -

встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

1. Під час судового розгляду кримінального провадження прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою, спираючись про те, що ризики, які зумовили обрання цього запобіжного заходу та продовження строку його дії наразі не усунуті та не зменшились.

2. Обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження проти задоволення клопотання прокурора заперечував.

При цьому він наполягав на тому, що наразі майже безперервно перебуває у місцях позбавлення волі з 2013 року, та такий строк ув`язнення є цілком домірним характеру злочинів, у вчиненні яких його звинувачують.

Обвинувачений також по суті зазначав, що наразі справи відносно нього сфальсифіковані, а правоохоронні органи та судді, які самі, зокрема, фальсифікуючи справи, поводяться негідно, не мають морального права тримати його під вартою.

Зрештою обвинувачений підкреслив, що дає обіцянку не порушувати умови запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням його під вартою, зокрема - не брати участь у бійках та наголосив на тому, що свої обіцянки він завжди виконує.

Захисник під час судового розгляду кримінального провадження позицію свого підзахисного підтримав, зазначив, що підстави для застосування відносно обвинуваченого виключного запобіжного заходу є відсутніми та в свою чергу просив змінити обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на менш суворий.

Встановлені судом обставини

3. В межах цього кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що

07 січня 2013 року під час бійки він заподіяв ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких сталась смерть ОСОБА_7 .
Ці дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України - як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що потягло за собою смерть потерпілого.

В межах цього кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується ще й у тому, що
10 жовтня 2017 року близько 23 год. 00 хв. під час конфлікту з ОСОБА_8 заподіяв тому тяжкі тілесні ушкодження.
Ці дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України - як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння.

До того ж, ОСОБА_4 обвинувачується ще й у тому, що
15 листопада 2018 року близько 08 год. 50 хв. перебуваючи під вартою у камерному приміщенні ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор", з метою перешкодити проведенню обшуку заподіяв старшому інспектору ОСОБА_9 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Ці дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 2 статті 345 Кримінального Кодексу України - як заподіяння побоїв працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником своїх службових обов`язків.

4. В межах цього об`єднаного кримінального провадження ОСОБА_4 перебував під вартою в зв`язку з обранням відносно нього відповідного запобіжного заходу протягом періодів:

-з 14 січня 2013 року до 28 березня 2017 року;

-з 09 лютого 2018 року до 25 травня 2018 року

-з 04 червня 2018 року до 22 жовтня 2019 року

-з 23 жовтня 2019 року до теперішнього часу

а загалом - 06 років 04 місяця.

6. При цьому ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2017 року обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід був змінений на не пов`язаний з триманням під вартою, але 10 жовтня 2017 року він знов взяв участь у бійці.

7. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 лютого 2020 року строк тримання обвинуваченого під вартою був продовжений до 30 травня 2020 року включно.

Під час винесення цієї ухвали суд виходив з наявністю ризику того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може вчинити новий злочин.

8. Наразі у межах цього кримінального провадження досліджені документи у справі та допитана частина свідків.

9. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19", Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та розпорядженням Миколаївського міського голови № 65р від 16 березня 2020 року та території України, зокрема - на території міста Миколаєва - запроваджені карантинні заходи, спрямовані на запобігання та зупинення спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2; застосовані заходи передбачають певні обмеження, які у сукупності суттєво ускладнюють як можливість оперативної організації та проведення судових засідань, так й можливості контролю за поведінкою осіб, які мають з`являтись у судові засідання та належним чином виконувати свої процесуальні права та обов`язки

Положення закону, якими керувався суд при постановленні ухвали.

10. Відповідно до статті 8 Кримінального Процесуального Кодексу України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. При цьому принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

11. Відповідно до частини 3 статті 331 Кримінального Процесуального Кодексу України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

12. Відповідно до частини 2 статті 331 Кримінального Процесуального Кодексу України під час вирішення питання про доцільність подальшого тримання обвинуваченого під вартою суд керується приписами статті 199 цього Кодексу.
Відповідно до змісту статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України вбачається, що суд може ухвалити про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою у разі, якщо буде доведено, що:
1)неможливе закінчення судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою;
2)встановлений раніше ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

13. У своєму рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявнику своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи /пункт 79/.

Розширюючи цю тезу, у своєму рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення.

При цьому існування розумної підозри, що заарештована особа вчинила правопорушення, є умовою sine qua non для тривалого тримання під вартою, але через деякий час ця умова перестає бути достатньою. У таких випадках суд повинен встановити наявність інших підстав, що виправдовують подальше позбавлення свободи. /пункти 152 - 153/.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про те, що порушення прав ув`язненого під час продовження строку його тримання під вартою до винесення обвинувального вироку не буде допущене, у разі, якщо окрім обґрунтованої підозри щодо нього будуть встановлені справжні вимоги громадських інтересів, які переважають над інтересами поваги до особистої свободи.

Наведене у сукупності дозволяє дійти висновку про те, що підставами для продовження строку тримання під вартою зрештою є:
-наявність обґрунтованого припущення у тому, що обвинувачений вчинив злочин;
-неможливість завершення перевірки цього припущення до завершення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу;
-наявність громадського інтересу, який в цьому випадку виправдовує відступ від правила поваги до особистої свободи;
-неможливість забезпечення цього інтересу шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Мотиви, з яких виходив суд при постановленні ухвали.

14. Стосовно обґрунтованості висунутої підозри суд нагадує, що згідно з визначеним Європейським судом поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованим обвинуваченням слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

В цьому ж випадку зміст припущення про вчинення ОСОБА_4 тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи є викладеним в обвинувальному акті.

Ця підозра поза розумним сумнівом може бути перевіреною судом, її "обґрунтованість" в сенсі вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченим по суті не заперечується, адже він по суті не заперечує своєї участі у побитті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також - у бійці з ОСОБА_9 .

15. Неможливість завершення перевірки цієї підозри наразі є очевидною та сторонами не заперечується.

16. Стосовно громадського інтересу, суд відзначає, що в цьому випадку мова йде про систематичну участь обвинуваченого у бійках, до того ж - з раніше невідомими йому особами.
Поза розумним сумнівом, громадський інтерес в цьому випадку полягає, перш за все, ні в чому іншому, як в унеможливленні повторення подібних проявів, які становлять суспільну небезпеку.
Та цей аспект громадського інтересу робить його настільки суттєвим, що в цьому випадку він виправдовує відступ від правила поваги до особистої свободи.

Цей же аспект свідчать про те, що в цьому випадку наявними є один ризик - можливість вчинення обвинуваченим нових злочинів.

Та актуальність й суттєвість цього ризику до теперішнього часу не зменшились, адже обвинувачений, визнаючи факти заподіяння ним тілесних ушкоджень, каяття у такому не виявляє.

17. Про неможливість забезпечення цього інтересу, та, відповідно, запобігання цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, свідчить таке.

По-перше, обвинувачений сам стверджує, що з огляду на свідомо обраний ним спосіб життя вважає свої дії вірними, та навіть під час судового розгляду кримінального провадження намагається вчиняти дії, що прямо випливають з обраного ним способу життя, зміст якого полягає ні в чому іншому, як у безпідставному ствердженні своєї зверхності над іншими та суспільством та ствердженні такої зверхності шляхом заподіяння іншим тілесних ушкоджень.

По-друге, матеріали справи доводять, що менш суворий запобіжний захід не може адекватно унеможливити вчинення обвинуваченим нових злочинів, адже обвинувачений, перебуваючи під домашнім арештом, знов взяв участь у бійці з ОСОБА_8 .

По-третє, подолання перешкод, до яких вдається обвинувачений, інакше, ніж шляхом його тримання під вартою, навіть за звичайних умов є вкрай складним, а у переіод застосування карантинних заходів - є майже неможливим.

18. Посилання обвинуваченого про тривалість його перебування під вартою в цьому випадку не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення з огляду на таке.

По-перше, в цьому випадку обвинувачений перебував під вартою не безперервно та у зв`язку із різними обвинуваченнями; наразі строк його безперервного перебування під вартою триває з 04 червня 2018 року та становить 1 рік 09 місяців 29 днів. Що ж стосується попередніх періодів, то вони відповідно до закону під час вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою врахуванню не підлягають, мають враховуватись лише у разі призначення обвинуваченому остаточного покарання. Та цей строк не є домірним покаранню, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним.

По-друге, як доведено вище, загальний строк тримання обвинуваченого під вартою в межах цього кримінального провадження, з перервами та й по різним провадженням становить трохи більше за 6 років, тобто - не досяг й мінімальної межі передбаченої законом санкції за вчинені ним злочини.

По-третє, позиція обвинуваченого у суді доводить, що навіть зі сплиненням строку ризик вчинення ним нових злочинів та заподіяння ним перешкод у судовому розгляді не зменшується, та строк його перебування під вартою до зменшення такого ризику не призводить.

19. Обвинувачений стверджує, що під час вирішення питання про його тримання під вартою має бути врахований строк, обчислений відповідно до Закону України № 838-VIII. Але ці посилання обвинуваченого є хибними та на законі не ґрунтуються.

В зв`язку з таким суд доходе висновку про те, що наразі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого є можливим лише шляхом подальшого застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому враховуючи тривалість певних обставин, що враховуються під час ухвалення рішення /а саме - запровадження карантинних заходів на території України/, суд вважає за необхідне вирішити питання про доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою на період наявності таких обставин.

Отже, клопотання прокурора та захисту підлягають частковому задоволенню.

Далі враховуючи, що усі можливі на теперішній час дії судом вчинені, у судовому засіданні слід оголосити перерву.

Керуючись ст. 369 - 371, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

1.У судовому засіданні оголосити перерву до 03 червня 2020 року до 14-00 години.

2.Клопотання прокурора та захисту - задовольнити частково.
Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на 30 днів - до 20 червня 2020 року включно.
Ухвала в частині продовження строку тримання обвинуваченого під вартою може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва, в решті ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ = ОСОБА_10 =