КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/783/20 Провадження № 11-кп/824/1965/2020 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001302 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Поті Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 22 вересня 2017 року Київським районним судом міста Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кутаїсі Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузія, без постійного місця проживання на території України, періодично проживаючого за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 185 КК України,

за участю прокурорів: ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжено строк тримання під вартою до 30 квітня 2020 року включно.
Таке рішення суду мотивовано тим, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , з метою уникнення покарання за вчиненні злочини, можуть переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Також судом не встановлено будь-яких даних про зменшення чи відсутність зазначених ризиків, для застосування стосовно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених подала апеляційні скарги, в яких просить оскаржувану ухвалу змінити в частині продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та застосувати щодо них запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 38420,00 грн.

В доводах апеляційних скарг захисник ОСОБА_6 зазначає, що судом не враховано всі обставини при вирішенні питання щодо запобіжного заходу, зокрема, не в повній мірі з`ясовано мотиви на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та запобігти ризикам.
Крім того, захисник вказує на практику Європейського суду з прав людини та зазначає, що з часом ризики зменшуються, при цьому сама тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалого перебування під вартою.
Апелянт вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишились характеризуючі дані обвинувачених.
Так, захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки на території України, одружений, має доньку. Крім того обвинувачений має ряд хронічних захворювань, що підтверджується медичними довідками.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник зазначає, що він має зареєстроване місце проживання та території України, крім того останній добровільно з`явився до правоохоронних органів, що повністю спростовує ризик переховування від суду.
Захисник ОСОБА_6 вказує, що обвинувачений ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки на території України, одружений, має доньку.
Вказує, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР до теперішнього часу пройшло майже півроку, за цей час обвинувачені не вчинили жодної спроби здійснити переховування від суду чи незаконного впливу на потерпілого, свідків в зазначеному кримінальному провадженні.
Також захисник наголошує на тому, що від потерпілої ОСОБА_12 надійшла заява, в якій вона зазначає, що не має претензій та не заперечує щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинувачених.

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 клопотань про участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 поданої в їх інтересах до суду на направляли, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен, з урахуванням вимог статті 178 КПК України, з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , з метою уникнення покарання за вчиненні злочини, можуть переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, обставини його вчинення, дані про осіб обвинувачених, крім того суд врахував необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою обвинувачених суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачені мають стійкі соціальні зв`язки на території України, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_9 одружені та мають на утриманні малолітніх доньок, самі по собі не можуть слугувати підтвердженням їх належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Наявність хронічних захворювань у обвинуваченого ОСОБА_7 , також не свідчать про зменшення встановлених судом ризиків чи можливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та не унеможливлює застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Також не свідчать про зменшення існуючих ризиків відсутність претензій потерпілої у кримінальному провадженні, оскільки така позиція потерпілої жодним чином не зменшує ризику вчинення обвинуваченими нових злочинів.
Крім того, твердження апелянта про необґрунтованість ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про необхідність визначення розміру застави при продовженні строків тримання під вартою, то апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачені серед іншого обвинувачуються у вчиненні злочину, із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а відтак відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, за вказаних обставин, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.
Отже, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 ,ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжено строк тримання під вартою до 30 квітня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4