Справа № 739/500/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/505/20
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Чернігові матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_5 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_6 про звільнення останнього від відбування покарання на період дії карантину.

В обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що положеннями статті 537 КПК України, що визначає перелік питань, які суд вирішує у зв`язку з виконанням вироку, не передбачено можливості звільнення засуджених, зокрема й тих, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, від відбування покарання на період дії на території України чи окремих її територіях режиму надзвичайної ситуації, у тому числі й у зв`язку з поширенням інфекційних захворювань.

Не погодившись з рішенням суду адвокат ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити подане клопотання. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилаючись на п. 98 рішення у справі «Петухов проти України» від 21 жовтня 2010 року, п. 153, 187 рішення у справі «Петухов проти України (2)» від 12 березня 2019 року та ст.. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Європейської конвенції) зазначає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що національним законодавством не передбачено можливості звільнення засуджених від відбування покарання на період дії на території України чи окремих її територіях режиму надзвичайної ситуації, у тому числі й у зв`язку з поширенням інфекційних захворювань. На думку апелянта, ст. 537 КПК України не містить вичерпного переліку питань, які має вирішувати суд під час виконання вироку, п. 14 ч. 1 вказаної статті передбачає право суду вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Захисник стверджує, що установи виконання покарань позбавлені матеріально-технічних можливостей протистояти загрозі розповсюдження хвороби COVID-19. В апеляційній скарзі адвокат зазначає, що поштовим зв`язком нею було отримано ухвалу місцевого суду датовану 27 квітня, хоча розгляд справи було призначено на 24 квітня.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_5 , в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)» засоби знезараження, маски, окуляри не надані а ні засудженим, а ні працівникам. Також вказує, що у осіб, які відбувають покарання не відбиралися зразки для діагностики вірусу COVID-19.

До початку апеляційного розгляду від адвоката ОСОБА_5 надійшла заява про проведення розгляду без участі захисника та особи, в інтересах якої подано апеляційну скаргу. Також, прокурором було подано клопотання про проведення судового розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів провадження вироком Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, пунктами «г», «з» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) та із застосуванням статті 70 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року відносно ОСОБА_6 змінено та ухвалено вважати його засудженим на підставі статті 42 КК України (1960 р.) за сукупністю злочинів, передбачених частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, пунктами «а», «з», «і» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. В решті вирок залишено без змін.

З наявного в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_6 протоколу затримання вбачається, що останній був затриманий 09 червня 2001 року. На даний час ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31».

Колегія суддів вважає, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення, керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, здійснюючи розгляд клопотання захисника та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Так, пунктом 14 частини першої статті 537 КПК України, передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Водночас, наведеним законодавчим положенням, як і будь-яким іншим положенням статті 537 КПК України, що визначає перелік питань, які суд вирішує у зв`язку з виконанням вироку, не передбачено можливості звільнення засуджених від відбування покарання на період дії на території України чи окремих її територіях режиму надзвичайної ситуації, у тому числі й у зв`язку з поширенням інфекційних захворювань.

Колегія суддів також зазначає, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

У разі, якби суд першої інстанції задовольнив подане клопотання та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання на період дії на території України режиму надзвичайної ситуації, як особі засудженій до довічного позбавлення волі, то він би використав процесуальну процедуру, що не передбачена ні Кримінальним кодексом України, ні Кримінально-процесуальним кодексом України, перебравши на себе таким чином повноваження, що не властиві суду.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання захисника засудженого на порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань, що встановлені рішеннями ЄСПЛ у справах «Петухов проти України» «Петухова проти України (2)», як на підставу для звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, є необґрунтованими, оскільки вказаними рішеннями не передбачено вжиття державою Україна додаткових заходів індивідуального характеру відносно засудженого ОСОБА_6 у вигляді звільнення його від відбування покарання у випадку поширення на території України інфекційних хвороб.

Посилання в апеляційній скарзі захисника, що нею було отримано копію ухвали датовану 27 квітня 2020 року, хоча судовий розгляд було призначено на 24 квітня 2020 року також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, з огляду на наявність в матеріалах справи ухвали Новгород-Сіверського районного суду від 18 травня 2020 року про виправленні описки, якою у даній справі ухвалено замість дати винесення ухвали»27 квітня 2020 року» та вважати правильною дату «24 квітня 2020 року».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання захисник слід відмовити, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України,

колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_5 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_6 про звільнення останнього від відбування покарання на період дії карантину без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4