ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6787/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1540/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Зґвалтування
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , 1972 року народження, обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.3 ст.15, ч.3 ст. 152, ч.1 ст.187, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152, ч.2 ст.152, ч.1 ст.126, ч.2 ст.15, ч.2 ст. 152 КК України, до 21.01.2020 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями судове провадження було розподілено судді-доповідачу ОСОБА_2 лише 20.01.2020.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений вказує на те, що ухвала судді є необґрунтованою, оскільки вважає пред`явлене обвинувачення безпідставним, недоведеними існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Також посилається на незгоду з обвинуваченням та з діями суду першої інстанції щодо неврахування його заяв про процесуальну недопустимість та неналежність доказів сторони обвинувачення. Вважає, що апеляційний суд на цій стадії процесу має закрити кримінальне провадження стосовно нього. Вказує на порушення його прав та свобод людини і громадянина, а саме, порушено на захист вимога відмовитися від захисника, отримання доказів внаслідок примусу і знущання. Принцип змагальності порушено. Обставиною, яка стала підставою для продовження строку тримання під вартою є лише тяжкість обвинувачення.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст.125, ч.3 ст.15, ч.1 ст.187, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152, ч.2 ст.152, ч.1 ст.126, ч.2 ст.15, ч.2 ст. 152, ч.3 ст. 152 КК України, останні з яких, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, максимальна санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, а саме: вироком Харківського районного суду Харківської області від 25.11.1998 за ч.1 ст. 17-117, ч. 2 ст. 17-118, ст. 94 КК україни (в ред.. 1960р.) до 12 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 07.09.2004 з невідбутим строком покарання 2 роки 11 місяців 1 день; вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.10.2006 за ст. ст. 70,71, ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 3 ст. 152 КК України до 14 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 13.12.2017 з невідбутим строком покарання 10 днів; 15.05.2019 органами досудового розслідування ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 153 КК України; 22.05.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.187 КК України; 31.05.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.153 КК України; 27.06.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 152 КК України; 28.06.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст.152 КК України; 24.09.2019 ОСОБА_7 повідомлено про зміну підозри та про нову підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.3 ст.15, ч.3 ст. 152, ч.1 ст.187, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152, ч.2 ст.152, ч.1 ст.126, ч.2 ст.15, ч.2 ст. 152 КК України, що об`єктивно свідчить про наявність ризику продовження ОСОБА_7 своєї злочинної діяльності чи вчинення ним інших злочинів та про можливість переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування або суду.
Доводи обвинуваченого щодо недопустимості і неналежності доказів, які досліджуються судом першої інстанції не стосуються процесуальної компетенції суду апеляційної інстанції при перегляді ухвали щодо продовження запобіжного заходу. Саме цими доводами обвинувачений обґрунтовує свою незгоду з триманням під вартою, а колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості надати оцінку доводам щодо його невинуватості.
Доводи обвинуваченого щодо необхідності вжиття заходів в порядку ст. 206 КПК України підлягають ретельній перевірці під час судового розгляду, на що колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, оскільки прокурор при апеляційному розгляді пояснювала, що стосовно решти заяв обвинуваченого вжито процесуальні дії, що передбачені ст.. 214 КПК України.
Процесуальні наслідки цієї перевірки підлягають оцінці судом в межах вимог ст. 94 КПК Країни.
Колегія суддів, на цій стадії процесу, позбавлена процесуальної компетенції розглянути доводи ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження у відношенні нього, оскільки воно перебуває на розгляді Червонозаводського районного суду м. Харкова.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, у сукупності із тяжкістю можливого покарання та даними про особу обвинуваченого, спростовують доводи апеляційних скарг про недоведеність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.
Не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинуваченого, з висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання підозрюваного під вартою на даній стадії процесу в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання обвинуваченим покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_7 є недостатніми.
Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4