Дата документу 18.03.2020 Справа № 311/2970/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2970/19 Головуючий в 1 інстанції НікандроваС.О.
Провадж. № 11-кп/807/634/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_1

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою директора Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» ОСОБА_6 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, яким
ОСОБА_7 , уродженець с. Слов`янське Роздольненського району АР Крим, громадянин України, одружений, приватний підприємець, який має середню технічну освіту, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_8 , зареєстрований та проживає за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Лукашеве раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначене покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , Товариства з додатковою відповідальністю «СК «Мотор-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 75 000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн., франшизу в сумі 1000 грн., всього 80 000 гривень.
Постановлено стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» на користь ОСОБА_9 шкоду, заподіяну здоров`ю, в сумі 54 334,08 грн., шкоду, заподіяну майну, в сумі 57 991,82 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн., всього 117 325,90 грн.
Вироком також вирішено питання судових витрат та долю речових доказів,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

12 листопада 2018 року приблизно о 06 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки ЗA3-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по автодорозі «Харків-Сімферополь» з боку м. Токмак, в напрямку м. Запоріжжя.
В цей час, у зустрічному йому напрямку, здійснював рух водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки 3A3-DAEWОО, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
На шляху прямування водій ОСОБА_7 на 346 км а/д «Харків- Сімферополь», перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не впоравшись з керуванням, змінив напрямок руху свого транспортного засобу вліво та виїхав на зустрічну смугу для руху транспортних засобів, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним транспортного засобу з транспортним засобом під керуванням водія ОСОБА_9 .
Внаслідок дорожньо-транспортної події водію автомобіля 3A3-DAEWOO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: осколковий перелом заднього краю лівої вертлюжної западини зі зміщенням відламків та ушкодженням хрящової тканини голівки лівої стегнової кістки, розривом капсули кульшового суглобу та зв`язки голівки стегнової кістки (що призвів до стійкого вираженого обмеження рухів у лівому кульшовому суглобі), що кваліфікується, як тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до стійкого вираженого обмеження рухів у лівому кульшовому суглобі та до стійкої втрати загальної працездатності понад 1/3 (35%), та інфікована рана в ділянці правого колінного суглобу (що зумовила необхідність хірургічного її лікування), що кваліфікується, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.
Своїми діями ОСОБА_7 порушив п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, згідно з якими: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншім учасникам руху».
Таким чином, допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 10.1 ПДР України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до стійкого вираженого обмеження рухів у лівому кульшовому суглобі та до стійкої втрати загальної працездатності понад 1/3 (35%) та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі директор ТДВ «СК «Мотор-Гарант» ОСОБА_6 просить вирок в частині стягнення коштів з товариства скасувати та постановити новий, яким у цивільному позові щодо стягнення коштів з ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені вимоги процесуального.
Зокрема, позивач 16.12.2019 р. направив на адресу ТДВ «СК «Мотор-Гарант» уточнену позову заяву, яка на момент розгляду справи 19.12.2019 на адресу товариства не надходила, у зв`язку із чим ТДВ «СК «Мотор-Гарант» було позбавлено можливості належним чином ознайомитися із її змістом. Зазначене, на думку апелянта, є порушенням вимог ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК стосовно рівності прав щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з ТДВ «СК «Мотор-Гарант» 5000 грн. моральної шкоди, адже вимог щодо стягнення моральної шкоди з товариства не було заявлено в уточненій позовній заяві від 16.12.2019.
Зазначає, що суд першої інстанції в порушення ч.ч. 1, 2 ст. 95 КПК України прийняв в якості належного доказу копію Звіту № 48/19 від 28.10.2019 р.
За твердженням апелянта, суд всупереч вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, ч. 1 ст. 129 ЦПК України стягнув витрати, понесені потерпілим з лікування його супутніх хвороб на загальну суму 1291,28 грн., які не є наслідком ДТП, а саме: хронічна виразка та гіпертонічна хвороба.
Зазначає, що суд, стягуючи витрати, пов`язані із ремонтом автомобіля потерпілого, не врахував положення ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу відшкодовуються з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Натомість Звіт № 48/19 від 28.10.2019 р. здійснений без врахування фізичного зносу.
На думку апелянта, суд не врахував і положення ст. 36.2 вказаного закону, щодо зменшення суми витрат, яка підлягає перерахуванню безпосередньо на рахунок потерпілої особи, на суму податку на додану вартість із наступною доплатою у разі документального підтвердження оплати проведеного ремонту.
Крім того, суд першої інстанції, стягуючи на користь потерпілого моральну шкоду у розмірі 5000 грн., здійснив хибний розрахунок, адже відповідно ст. 26-1 Закону, моральна шкода відшкодовується у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а не суми ліміту відповідальності страховика.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вирок суду просив залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не заперечуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Колегія суддів зауважує, що вирішуючи цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди, заподіяної майну, суд першої інстанції не врахував, що такі позовні вимоги не випливають із обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_7 і визнано судом доведеним.

Об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який інкримінований ОСОБА_7 , становили наслідки дій останнього у вигляді спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Пошкодження автомобіля під керуванням потерпілого не охоплювалося складом злочину, а тому позовні вимоги про відшкодування такої шкоди не випливають із пред`явленого обвинувачення.
Відповідно до роз`яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» та п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» вбачається, що не підлягають розгляду у кримінальній справі позови за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, що не випливають з пред`явленого обвинувачення.
Отже, приймаючи рішення про стягнення з ТДВ «СК «Мотор-Гарант» грошових коштів в рахунок відшкодування майнової шкоди (пошкодження транспортного засобу належного потерпілому) на користь потерпілого ОСОБА_9 , суд першої інстанції припустився помилки, оскільки він не вправі був розв`язувати у кримінальному провадженні цивільно-правовий спір, який не випливає із пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.
Крім того, в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вирішуючи цивільний позов в частині стягнення з ТДВ «СК «Мотор-Гарант» моральної шкоди у розмірі 5000 грн. на користь потерпілого, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, адже відповідно до останніх уточнень до позовної заяви від 16.12.2019 р. такі вимоги ОСОБА_9 не заявлялися (а.с. 193-201).
Також, як вбачається із відзиву ТДВ «СК «Мотор-Гарант» від 22.10.2019 р. на цивільний позов, апелянт заперечував проти стягнення витрат, пов`язаних із лікуванням хвороб ОСОБА_9 , які не пов`язані із наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
Проте суд першої інстанції залишив вказані аргументи цивільного відповідача без будь-якого спростування, що є порушенням вимог ст. 370 КПК України, п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.
Наведені недоліки вироку є істотними, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» колегія суддів вважає, що в цій частині необхідно призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, оскільки саме призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства забезпечить право потерпілого на повний, всебічний та неупереджений розгляд його цивільного позову.
Відтак, апеляційна скарга директора ТДВ «СК «Мотор-Гарант», підлягає задоволенню частково, адже в апеляційній скарзі ставилось питання про скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та відмову в задоволенні позову.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу директора Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» скасувати
Призначити новий розгляд цивільного позову ОСОБА_9 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3