Справа №336/5/20
Провадження №1-м/336/1/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії:
головуючого судді: ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судового засідання: ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який отримав середню освіту, розлучений, остання відома адреса проживання в Україні: АДРЕСА_1 , засудженого:
- вироком Московського обласного суду від 11.04.2003 за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 162 ч.3 п.п. «б, в», 105 ч.2 п.п. «ж, з», 33 ч.5 , 30 ч.3, 105 ч.2 п.п. «з,н» КК Російської Федерації, який набрав законної сили 13.08.2003; постановою Сиктивкарського федерального міського суду від 05.05.2004 вирок від 11.04.2003 змінений частково, постановлено ОСОБА_5 вважати засудженим за ст. 162 ч.4 п.п. «б» КК РФ (в редакції від 08.12.2003) до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, за ст.105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ (в редакції від 13.06.1996) до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років 6 місяців, за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ (в редакції від 08.12.2003) до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 6 місяців, із застосуванням ст. 69 ч.3 КК РФ до покарання у виді позбавлення волі строком на 20 років, з відбуванням у виправній колонії суворого режиму; касаційною ухвалою Верховного суду Республіки Комі від 25.06.2004 постанову Сиктивкарського федерального міського суду Республіки Комі від 05.05.2004 змінено, постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ст. 162 ч.3 п. «б» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, за ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років 6 місяців, за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 6 місяців. Відповідно до ст.69 ч.3 КК РФ, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 20 років у виправній колонії суворого режиму;

за участі сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_6 , захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИВ:

Міністерство юстиції України звернулося до суду із клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України та визначення строку позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі вироку Московського обласного суду від 11.04.2003, який набрав законної сили 13.08.2003, з урахуванням постанови Сиктивкарського федерального міського суду від 05.05.2004 та касаційної ухвали Верховного суду Республіки Комі від 25.06.2004.
За змістом клопотання засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія №3 УФСВП Росії по Липецькій області», кінець строку відбування покарання 05.01.2022 року. Останнє відоме місце проживання ОСОБА_5 в Україні: АДРЕСА_1 .
Міністерством юстиції України відповідно до наказу вирішено прийняти в Україну засудженого вироком іноземної держави громадянина України ОСОБА_5 для подальшого відбування покарання на території України, що стало підставою для звернення до суду із клопотанням в порядку ч.3 ст.609 КПК України за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні.
Так, ініціатор клопотання просить визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_5 визнано винуватим за вказаними судовими рішеннями, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_5 у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності.
В судове засідання представник Міністерства юстиції України не з`явився, подане до суду клопотання містить прохання, із посиланням на норму ч.1 ст. 610 КПК України, про проведення судового розгляду за його відсутності.
Прокурор, як і захисник, у судовому засіданні просили задовольнити клопотання Міністерства юстиції України.
Засуджений ОСОБА_5 , який відбуває покарання на території Російської Федерації, в судове засідання не доставлявся. Із поданої ним заяви вбачається, що останній просить перевести його на територію України для подальшого відбування покарання.
Судом, з урахуванням положень ст. 610 КПК України, визнано можливим розглядати клопотання у відсутність засудженого ОСОБА_5 та представника Міністерства юстиції України.
Заслухавши думку прокурора та захисника, дослідивши матеріали клопотання, не перевіряючи фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави і не вирішуючи питання щодо винуватості особи, суд вважає необхідним привести вирок Російської Федерації відносно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України, виходячи з такого.
Передача засуджених для відбування покарання з однієї держави в іншу регулюється Конвенцією про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року (далі - Конвенція), до якої Україна була приєднана на підставі Закону України «Про приєднання України до Європейської конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 рік».
Ч.1,2 ст. 3 вказаної Конвенції встановлено, що засуджену особу може бути передано за цією Конвенцією тільки за таких умов: a) якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку; b) якщо рішення є остаточним; c) якщо на час отримання запиту про передачу засуджена особа має відбувати покарання впродовж якнайменш шести місяців або якщо їй винесено вирок до ув`язнення на невизначений строк; d) якщо на передачу згодна засуджена особа або, коли з врахуванням її віку або фізичного чи психічного стану одна із двох держав вважає це за необхідне, - законний представник засудженої особи; e) якщо дія або бездіяльність, на підставі якої було винесено вирок, є кримінальним злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або була б кримінальним злочином у разі вчинення на її території; і f) якщо держава винесення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженої особи. У виняткових випадках Сторони можуть погодитися на передачу засудженої особи, навіть якщо засудженій особі залишилося відбувати покарання протягом меншого часу, ніж визначено у пункті 1c.
Частиною 1 статті 9 Конвенції передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку: а) продовжують виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно із положеннями статті 10; b) визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст.11 Конвенції.
Крім того, за нормою ст. 10 Конвенції,у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку. Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироці для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Статтею 11 Конвенції визначено, що у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган: a) повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом; c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; і d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
Згідно зі ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
За ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний та території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч.3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом 1-го місяця з моменту його надходження. Судовий розгляд здійснюється за участю прокурора.
Крім того, за змістом ч.2 ст.610 КПК України, до клопотання Міністерство юстиції України подає на розгляд суду такі документи: 1) копію вироку разом з документом, що підтверджує набрання ним законної сили; 2) текст статей кримінального закону іноземної держави, на якому ґрунтується вирок; 3) документ про тривалість відбутої частини строку покарання, в тому числі інформацію про будь-яке попереднє ув`язнення, звільнення від покарання і про будь-які інші обставини щодо виконання вироку; 4) заяву засудженого про згоду на передачу його для відбування покарання в Україні, а у випадку, передбаченому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, заяву законного представника засудженого; 5) інформацію про стан здоров`я і поведінку засудженого.
Судом встановлено, що 11.04.2003 громадянин України ОСОБА_5 засуджений вироком Московського обласного суду у справі №2-59/03 за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 162 ч.3 п.п. «б, в», 105 ч.2 п.п. «ж, з», 33 ч.5 , 30 ч.3, 105 ч.2 п.п. «з,н» Кримінального кодексу Російської Федерації, із призначенням такого покарання:
- за ст. 162 ч.3 п.п. «б, в» КК РФ до 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна;
- за ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ до 15 років, 6 місяців позбавлення волі;
- за ст.33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п.п. «з,н» КК РФ до 10 років, 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ст. 69 ч.3 КК РФ, шляхом часткового складання покарань за ст.ст. 162 ч.3 п.п. «б, в», 105 ч.2 п.п. «ж, з», 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п.п. «з, н» КК РФ остаточно за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 20 років, з відбуттям у виправній колонії суворого режиму, з конфіскацією майна. Запобіжний захід відповідно до вироку суду залишено відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, строк відбуття покарання рахується з 06.01.2002. Цим же вироком засуджені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вирок Московського обласного суду набрав законної сили 13.08.2003 на підставі ухвали Верховного Суду за №4кп003-88вт без змін.
Так, матеріалами справи підтверджено, що Касаційною ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду Російської Федерації у справі №4кп003-88вт від 13.08.2003, вирок Московського обласного суду від 11.04.2003 відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_8 залишено без змін, а їх касаційні скарги без задоволення. Копії вказаних судових рішень наявні у матеріалах, доданих до клопотання.
У справі також міститься відповідне розпорядження Московського обласного суду від 25.08.2003 про набрання вироком суду законної сили, відповідно до якого вирок підлягає негайному виконанню.
Постановою судді Сиктивкарського федерального міського суду Республіки Комі від 05.05.2004 вирок Московського обласного суду від 11.04.2003 відносно ОСОБА_5 змінений частково. Постановлено ОСОБА_5 вважати засудженим за ст. 162 ч.4 п.п. «б» КК РФ в редакції від 08.12.2003 до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, за ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ в редакції від 13.06.1996 до 15 років 6 місяців позбавлення волі, за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ в редакції від 08.12.2003 до 10 років 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст.69 ч.3 КК РФ до 20 років позбавлення волі, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. Виключено з резолютивної частини вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна. В іншій частині вирок залишено без змін.
Згідно з мотивувальною частиною вказаної постанови, вирок суду підлягає зміні в частині виключення кваліфікуючої ознаки неодноразовості за фактом пособництва у замаху на вбивство та виключенню з резолютивної частини вироку суду додаткового покарання у виді конфіскації майна, яка не передбачена новим законом, у зв`язку із чим дії ОСОБА_5 підлягають перекваліфікації зі ст.162 ч.3 п.п. «б, в» КК РФ на ст.162 ч.4 п. «б» КК РФ (в редакції від 08.12.2003) як розбійний напад в цілях розкрадання чужого майна із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, вчинене групою осіб за попередньою змовою, із застосуванням предмета, який використовується у якості зброї, з метою заволодіння майном у великому розмірі; та з 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п.п. «з, н» КК РФ на ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ в редакції від 08.12.2003, як у пособництві в замаху на вбивство, поєднаному з розбоєм.
Відповідно до касаційної ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду Республіки Комі від 25.06.2004 постанову Сиктивкарського федерального міського суду Республіки Комі від 05.05.2004 відносно ОСОБА_5 змінено, постановлено вважати його засудженим за ст. 162 ч.3 п. «б» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 10 років позбавлення волі, за ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 15 років 6 місяців позбавлення волі, за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 10 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ст. 69 ч.3 КК РФ за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, визначено ОСОБА_5 покарання у виді 20 років позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму. Виключено з вироку суду кваліфікуючу ознаку неодноразовість. В іншій частині постанову залишено без змін, касаційну скаргу засудженого задоволено частково.
Крім того, згідно з постановами судді Московського обласного суду від 06.02.2009, Сиктивкарського міського суду Республіки Комі від 06.03.2009, Верховного Суду Республіки Комі від 01.04.2019 внесено, відповідно, уточнення до вироку Московського обласного суду від 11.04.2003, постанови Сиктивкарського міського суду від 05.05.2004, касаційної ухвали Судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду Республіки Комі від 25.06.2004 в частині відомостей про дату народження ОСОБА_5 постановлено вважати вірною дату 28.08.1968.
Під час відбування покарання згідно з постановою Єлецького міського суду Липецької області від 16.02.2017 клопотання ОСОБА_5 про зміну виду виправної установи задоволено, переведено засудженого з колонії суворого режиму до колонії-поселення для подальшого відбування покарання.
Постановою Ленінського районного суду м.Курська від 26.06.2017 подання про переведення засудженого ОСОБА_5 до виправної колонії суворого режиму задоволено. Переведено ОСОБА_5 з колонії-поселення для подальшого відбування покарання до виправної колонії суворого режиму. Постанова суду набрала законної сили 18.07.2017, що підтверджено відповідною довідкою від 26.07.2017.
Згідно з останньою постановою, ОСОБА_5 з моменту прибуття до поселення 11.04.2017 зарекомендував себе виключно з негативного боку, з першого дня прибуття допускав злісні порушення встановленого порядку відбування покарання, постановою начальника виправної колонії визнаний злісним порушником. Отримавши 5 різних спеціальностей, працевлаштовуватись відмовляється.
Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у ФКУ «Виправна колонія №3 УФСВП Росії по Липецькій області». Кінець строку відбуття покарання 05.01.2022.
Під час відбування покарання на території Російської Федерації засуджений ОСОБА_5 написав заяву, копія якої додається до клопотання, в якій попросив перевести його для подальшого відбування покарання до установи виконання покарання в Україні, громадянином якої він є. Згідно з заявою, правові наслідки переведення, виходячи з національного законодавства, йому роз`яснені.
Відповідно до довідки про відбутий строк покарання за підписом начальника ФКУ «Виправна колонія №3 УФСВП Росії по Липецькій області від 17.06.2019, засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання з 06.01.2002. Відбутий строк станом на 17.06.2019 становить 17 років 5 місяців 11 днів. Кінець строку відбуття покарання 05.01.2022, відповідно, станом на 17.06.2019, невідбутий строк становить 2 роки 06 місяців 18 днів.
Згідно з довідкою ФКЗ ВК-3 УФСВП Росії по Липецькій області від 17.06.2019, виконавчий лист за вироком Московського обласного суду про стягнення з ОСОБА_5 в рахунок республіканського бюджету РФ суми 2 500,00 рублів виконаний.
В матеріалах клопотання також наявна медична довідка щодо стану здоров`я засудженого ОСОБА_5 , згідно з якою останній перебуває на диспансерному обліку з 24.08.2018 з приводу клінічно вилікуваного туберкульозу правої легені, та характеристика засудженого, затверджена начальником виправної колонії, у якій він утримується, від 17.06.2019. За змістом характеристики засуджений характеризується невизначеністю поведінки, за весь період відбуття покарання має 17 стягнень, які погашені на теперішній час в установленому законом порядку, та 31 заохочення. Прагне до психофізіологічного коректування своєї особистості та вжиття заходів до ресоціалізації. Провину у скоєному злочині за вироком суду визнав частково, у скоєному розкаявся. Написав листа із вибаченнями родичам потерпілої сторони. На профілактичному обліку не перебуває. Позову не має. Соціально корисні зв`язки із родичами підтримує в установленому законом порядку.
Згідно з довідкою Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» є громадянином України. У додатках до клопотання міститься також копія його паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 23.08.1997. Останнім місцем реєстрації за місцем проживання в Україні є адреса: АДРЕСА_1 .
17.12.2019 наказом Міністерства юстиції України №4057/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого ОСОБА_5 відповідно до ст. 606 КПК України, ст.3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 14.08.2019 за № 06-101444/19.
Таким чином, на розгляд суду надані всі необхідні документи згідно зі ст.6 Конвенції про передачу засуджених від 21.03.1983 та ч.2 ст. 610 КПК України.
На підставі викладеного та враховуючи, що дотримані умови, визначені ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, ОСОБА_5 є громадянином України, вирок суду Російської Федерації, яким останній засуджений, набрав законної сили, із урахуванням постанови Сиктивкарського федерального міського суду від 05.05.2004 та касаційної ухвали Верховного суду Республіки Комі від 25.06.2004, є остаточним судовим рішенням, строк покарання, який має відбувати засуджений, становить більше шести місяців, крім того, ОСОБА_5 згодний на передачу в Україну для подальшого відбування покарання, дії, на підставі яких було винесено вирок, є кримінальними злочинами згідно із законодавством України та були б кримінальними злочинами у разі вчинення на її території; а також, беручи до уваги, що й держава винесення вироку - Російська Федерація, й держава виконання вироку - Україна, згодні на передачу засудженої особи, суд дійшов до висновку про необхідність приведення вироку у відповідність із законодавством України таким чином:
Згідно з ч. 3 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
Дії ОСОБА_5 за вищевказаними судовими рішеннями кваліфіковані:
- за ст. 162 ч.3 п. «б» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996), як розбій, тобто напад з метою розкрадання чужого майна, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, вчинений за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням предмета, який використовувався у якості зброї, з метою заволодіння майном у великому розмірі, що спричинив тяжку шкоду здоров`ю потерпілого. За вчинення цього злочину ОСОБА_5 визначено міру покарання у виді 10 років позбавлення волі.
- за ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996), як вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з розбоєм. За вчинення цього злочину ОСОБА_5 визначено міру покарання у виді 15 років 6 місяців позбавлення волі.
- за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996), як співучасть у формі пособництва у скоєнні замаху на вбивство, тобто умисного заподіяння смерті іншій особі, поєднаного з розбоєм. За вчинення цього злочину ОСОБА_5 визначено міру покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ст. 69 ч.3 КК РФ за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, визначено ОСОБА_5 покарання у виді 20 років позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму.
Суд дійшов висновку про те, що відповідно до положень КК України дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати таким чином:
1) за ч.4 ст.187 КК України, як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
При цьому, кваліфікуючої розбій ознаки «із застосуванням предмета, який використовувався у якості зброї» чинним законодавством України не передбачено.
Санкція ч.4 ст.187 КК України передбачає покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна.
Слід зауважити, що згідно з ч.2 ст. 28 КК України, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. Ця обставина відносно злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, є обтяжуючою покарання за змістом п.1 ч.1 ст. 67 КК України. Проте, оскільки суд лише приводить вирок у відповідність із діючим законодавством, а перелік обтяжуючих та пом`якшуючих вину особи обставин є одним з критеріїв для призначення покарання, то їх відсутність або наявність судом до уваги не береться при розгляді справ цієї категорії.
2) за п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.
За вчинення цього кримінального правопорушення (злочину) передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п.6 ч.2 цієї статті.
При цьому, серед кваліфікуючих ознак умисного вбивства, перелік яких міститься у ч.2 ст.115 КК України, такої ознаки вбивства, як «поєднане з розбоєм» не міститься. Проте, враховуючи ту обставину, що розбій належить до корисливо-насильницьких злочинів, п. 6 ч.2 ст. 115 КК України охоплює дії ОСОБА_5
3) за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, п. 6 ч.2 ст. 115 КК України, як пособництво у закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів.
Так, за змістом ч.5 ст. 27 КК України, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти приховуванню злочину.
Крім того, ч.2 ст. 15 КК України передбачено, що замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
До такої кваліфікації суд приходить із врахуванням мотивувальної частини вироку Московського обласного суду від 11.04.2003 (абзац 3, 4, а.с.14), згідно з якою ОСОБА_10 завідомо ввів ОСОБА_11 в оману відносно місця перебування її чоловіка, привіз потерпілу на місце вбивства й був присутній там, коли ОСОБА_12 , якого ОСОБА_10 та ОСОБА_13 впустили на ділянку, вдарив ОСОБА_11 не встановленим предметом по голові, душив металічним тросом, який був переданий йому спеціально для цих цілей ОСОБА_13 ; після того, як ОСОБА_13 обмотав голову потерпілої скотчем, разом вивезли її до лісу, заволоділи майном. Враховуючи, що ситуація, яка склалась на той момент дозволяла винуватим не сумніватись у смерті потерпілої, що у дійсності, за висновком судово-медичної експертизи, настала від механічної асфіксії, внаслідок закриття отворів роту та носу, обставини спричинення чого слідством з достовірністю не встановлені, тобто, не підтверджені беззаперечними доказами, необхідно з точки зору правової оцінки кваліфікувати скоєний ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 злочин як не закінчений, по незалежним від їх волі причинам.
Тобто, в даному випадку, замах є закінченим.
За змістом ст. 16 КК України, кримінальна відповідальність за готування до злочину і замах на злочин настає за статтею 14 або 15 і за тією статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за закінчений злочин.
Крім того, за нормою ч.2 ст. 29 КК України, організатор, підбурювач та пособник підлягають кримінальній відповідальності за відповідною частиною статті 27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає злочин, вчинений виконавцем.
Як передбачено ч.1,2 ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 52 КК України позбавлення волі на певний строк віднесено до основних покарань, а конфіскація майна до додаткових. Згідно з ч.2 ст. 63 КК України, позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
Також, ч.4 ст.65 КК України передбачено, що більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, може бути призначене, зокрема, за сукупністю злочинів згідно зі ст.70 цього Кодексу.
Слід відповідно до ч.3, 4, 5 ст. 68 КК України зауважити, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати 2/3 максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, ч.1 ст. 442 та статті 443 цього Кодексу. При призначенні покарання співучасникам злочину суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує характер та ступінь участі у вчиненні злочину.
За нормою ч.4 ст.610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Враховуючи зміст ст. 11 Конвенції, оскільки за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинні вважатися обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину, суд дійшов таких висновків щодо визначення покарання ОСОБА_5 за вчинені злочини при приведенні вироку Російської Федерації у відповідність до законодавства України:
Основне покарання, визначене ОСОБА_5 за ст.162 ч.3 п. «б» КК РФ, відповідає санкції аналогічної норми - ч.4 ст.187 КК України (від 8 до 15 років позбавлення волі), тому суд дотримується покарання, призначеного вироком суду іноземної держави, у виді позбавлення волі строком на 10 років.
Основне покарання, визначене ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ст. 105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ, є більшим за максимальний строк покарання відповідно до санкції ч.2 ст. 115 КК України (від 10 до 15 років позбавлення волі). Тому, за вчинення злочину, передбаченого п. п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, суд вважає за доцільне визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Довічне позбавлення волі, при цьому, суд не застосовує із врахуванням ст. 11 Конвенції.
Основне покарання, визначене судом іноземної держави за вчинення злочину, передбаченого ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ, також потребує зміні, враховуючи, що максимальний строк покарання за вчинення кримінально караного діяння, передбаченого ч.2 ст. 115 КК України, дорівнює 15 років, а з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України, максимальне покарання в Україні за замах на вчинення цього злочину, визначено на рівні не більше 10 років позбавлення волі.
Тому, визначаючи строк основного покарання за вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, п. 6 ч.2 ст. 115 КК України, суд враховує характер та ступінь участі у вчиненні цього злочину відповідно до ч.5 ст. 68 КК України, що встановлено на підставі досліджених колегією суду матеріалів справи, тому дійшов висновку про необхідність визначити за вчинення цього кримінального правопорушення основне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе привести у відповідність із законодавством України вирок Московського обласного суду від 11.04.2003, який набрав законної сили 13.08.2003, з урахуванням постанови Сиктивкарського федерального міського суду від 05.05.2004 та касаційної ухвали Верховного суду Республіки Комі від 25.06.2004, та вважати засудженим ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 10 років, за п. п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України до позбавлення волі на строк 15 років, за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, п. 6 ч.2 ст. 115 КК України - до позбавлення волі на строк 10 років.
Крім того, у відповідності до положень ч.1 ст.70 КК України, суд вважає за необхідне при визначенні остаточного покарання, яке слід відбувати засудженому ОСОБА_5 , застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а не принцип часткового складання призначених покарань, який був застосований до нього за вироком іноземної держави, що приводиться у відповідність до законодавства України.
До цього висновку суд приходить з урахуванням ч.2 ст.70 КК України, якою передбачено, що при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Тому остаточно суд визначає ОСОБА_5 покарання, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання (за ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, ч.2 ст. 15, п. 6 ч.2 ст. 115 КК України) більш суворим (за п. п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України), у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Також, слід зауважити, що законодавство України за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст. 187 КК України та п.6 ч.2 ст. 115 КК України передбачає таке додаткове покарання, як конфіскація майна засудженого.
Проте, ст. 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку.
За таких підстав, при приведенні вироку у відповідність до законодавства України до ОСОБА_5 не може бути застосований такий вид додаткового покарання, як конфіскація майна засудженого, оскільки постановою Сиктивкарського федерального міського суду Республіки Комі від 05.05.2004 відносно ОСОБА_5 виключено з резолютивної частини вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна. Тому остаточно слід визначити покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 15 років без конфіскації майна.
Слід зауважити, що визначення під час судового розгляду виду установи виконання покарань, в якій засудженому належить відбувати покарання, діючим законодавством України не передбачено.
На підставі вищевикладеного, дотримуючись визначених ст.3 Конвенції про передачу засуджених осіб умов передачі ОСОБА_5 для відбування покарання до України, судом встановлено, що відбування ним покарання у країні його громадянства відповідає вимогам ст.10 Конвенції, оскільки за своїм характером та тривалістю покарання не буде більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не перевищуватиме максимальних строків позбавлення волі, передбачених законодавством України.
Таким чином, судом співвіднесено призначену міру покарання з покаранням, передбаченим законодавством України за вчинення аналогічних злочинів, що прямо відповідає Конвенції.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_5 слід обчислювати з 06.01.2002 (відповідно до даних довідки про відбутий строк покарання начальника ФКУ «Виправна колонія № 3 УФСВП Росії по Липецькій області від 17.06.2019), зарахувавши у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі.
Керуючись ст. 3, 9, 10, 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст. 369-372, 602, 606-610 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації відносно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України задовольнити.
Вирок Московського обласного суду від 11.04.2003, який набрав законної сили 13.08.2003, із врахуванням постанови Сиктивкарського федерального міського суду від 05.05.2004 та касаційної ухвали Верховного суду Республіки Комі від 25.06.2004, яким ОСОБА_5 засуджено за ст. 162 ч.3 п. «б» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 10 років позбавлення волі, за ст.105 ч.2 п.п. «ж, з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 15 років 6 місяців позбавлення волі, за ст.ст. 33 ч.5, 30 ч.3, 105 ч.2 п. «з» КК РФ (в редакції ФЗ РФ від 13.06.1996) до 10 років 6 місяців позбавлення волі, відповідно до ст. 69 ч.3 КК РФ за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, визначено ОСОБА_5 покарання у виді 20 років позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму, - привести у відповідність до чинного законодавства України, а саме, - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати засудженим за:
- ч.4 ст.187 КК України до позбавлення волі на строк 10 (десять) років, без конфіскації майна;
- за п. п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України до позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років, без конфіскації майна;
- за ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст.115 КК України - до позбавлення волі на строк 10 (десять) років, без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточно засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, без конфіскації майна.
Зарахувати у строк покарання ОСОБА_5 весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі, початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_5 обчислювати з 06 січня 2002 року.
Копію ухвали суду надіслати до Міністерства юстиції України для подальшого інформування держави винесення вироку та Державній пенітенціарній службі України для організації прийняття засудженого ОСОБА_5 в Україну.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом семи днів з дня її оголошення Міністерством юстиції України та прокурором, а засудженим в той же строк з моменту її вручення.
Повний текст ухвали проголошено 22 січня 2020 року о 8-30 годині.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2

21.01.20