Постанова

Іменем України
19 березня 2020 року

м. Київ
справа № 514/1026/18
провадження № 51-1296 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2018 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000493, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, 13 грудня 2016 року Арцизьким районним судом Одеської області за ч.1ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.ст.75,76КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.1 ст.309 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Арцизького районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за :
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки;
- ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна;
- ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць без конфіскації майна.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 10 травня 2016 року по 11 липня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати у провадженні.

Вироком Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2018 року вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за:
- ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;
- ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна;
- ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк один рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк шість років без конфіскації майна.
ОСОБА_6 взято під варту в залі суду.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він, 25 листопада 2017 року приблизно о 22:00 год., спільно та за попередньою змовою із особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, проникли на територію домоволодіння, що по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , де, з горища будинку викрали алюмінієвий бідон, вартістю 400 грн.
Цього ж дня, близько 22:15 год., ОСОБА_6 , знаходячись на території вищевказаного домоволодіння, діючи повторно, незаконно заволодів автомобілем «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 .
Крім того, на початку вересня 2017 р., ОСОБА_6 , знаходячись у лісосмузі, в с. Підгірне Тарутинського району Одеської області, з дикоростучих кущів рослини коноплі зірвав гілки, перемістив їх до свого місця проживання за адресою : АДРЕСА_1 , де їх висушив, після чого, частину з них перетер руками, тим самим виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, масою 2,59 г в перерахунку на суху речовину, а дві гілки рослини коноплі залишив у неподрібленому вигляді, масою 3,42 г в перерахунку на суху речовину ( всього 6,01 г в перерахунку на суху речовину) , та зберігав, для особистого вживання, за місцем свого проживання до 26 листопада 2017 року.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання, не відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та даним про його особу внаслідок суворості, вирок не містить посилань на інші обставини ніж ті, які були враховані при призначенні засудженому покарання місцевим судом.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримав та просив задовольнити.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів, викладених у скарзі, заперечив проти її задоволення.

Мотиви суду

Згідно ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Єдиним доводом касаційної скарги є те, що покарання призначене ОСОБА_6 не відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та даним про його особу внаслідок суворості. Цей довід не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При скасуванні вироку місцевого суду та призначенні ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону урахував, що ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення умисного тяжкого злочину, менше ніж через рік після засудження, в період іспитового строку вчинив три нових умисних злочини, два із яких є тяжкими, корисливими злочинами та скоєні в один день, що значно підвищує суспільну небезпечність скоєного. Дані про особу винного -характеристику із місця проживання, те , що він не одружений, не працює, свідчать про відсутність соціальних чинників стримуючого характеру. Наведене загалом дає можливість прийти до висновку про небажання ставати на шлях виправлення та продовжувати злочинну діяльність.
Поряд з цим, суд обґрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання рецедив злочинів, а також урахував обставину, що його пом`якшує - щире каяття.
Таким чином, взявши до уваги усі зазначені обставини, в тому числі і ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а також дані про особу винного, його ставлення до скоєного, суд касаційної інстанції погоджується із рішенням апеляційного суду про можливість виправлення засудженого та його перевиховання лише в умовах ізоляції від суспільства. Призначені ОСОБА_6 покарання за кожен злочин, наближені до мінімальної межі санкцій статтей інкримінованих злочинів та відповідають загальним засадам призначення покарання. Правильно, на підставі ст.70 КК України, призначено покарання за сукупністю злочинів, та, із урахуванням вимог ст.71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вироку Арцизького районного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року, визначено остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна.
Касаційний суд вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстав вважати його невмотивованим, Суд не вбачає.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення необхідно залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3