Справа №621/704/18
Пр. №1-кп/621/89/20
Ухвала
Іменем України
13 квітня 2020 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000175 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зміїв Харківської області, є громадянином України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає в АДРЕСА_2 , судимого:
1) вироком Зміївського районного суду Харківської області від 19 грудня 2001 року за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
2) вироком Зміївського районного суду Харківської області від 21 квітня 2004 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. На підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 10 днів;
3) вироком Зміївського районного суду Харківської області від 22 листопада 2007 року за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік; На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 17.10.2008 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 місяць 13 днів;
4) вироком Зміївського районного суду Харківської області від 27 липня 2009 року за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28.09.2012 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців 4 дні;
5) 03.07.2015 року вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28.07.2017 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 30 днів;
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України,
в с т а н о в и в:
Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження на 60 днів терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , враховуючи, що судове провадження не завершене з посиланням на ризики, визначені ст. 177 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти продовження строку дії запобіжного заходу. Просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Вислухавши учасників судового провадження, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов наступного:
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно із ч. 3 ст. 333 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності подовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Пункт 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року). Право на справедливий суд у розумінні положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), то зазначеною нормою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄС у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄС у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).
У справі "Корнєв і Карпенко проти України" (п. 54 Рішення від 21.10.2010 року) Європейський Суд визначив, що пункти 1 і 3(d) ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, як загальне правило, вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. З цього рішення вбачається, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції.
Наведені положення Конвенції та практики Європейського Суду, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" застосовуються при розгляді справ як джерело права.
У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відтак, виходячи із аналізу норм кримінального процесуального законодавства, враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду клопотання прокурором доведено наявність ризику визначеного п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Інші ризики зазначені у клопотанні суд до уваги не приймає.

Однак, прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти встановленому ризику.

З урахуванням вимог ст. 178 КПК України, а саме, репутації обвинуваченого, який не працює, раніше судимий, одружений, зважаючи на ті обставини, що судовий розгляд не завершено, суд вважає за доцільне змінити запобіжний захід, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_4 із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.
Доводи сторони обвинувачення щодо наявності відносно ОСОБА_4 , в провадженні суду іншого кримінального провадження суд до уваги не приймає, враховуючи закріплений принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч. 6 ст. 194 КПК України, обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.
Враховуючи обставини справи, існування ризиків, які стали підставою обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, того факту, що судове провадження не завершене, двомісячний строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується 13 квітня 2020 року, суд дійшов висновку про необхідність заміни запобіжного заходу із тримання під вартою на цілодобовий домашній арещт із носінням електронного засобу контролю, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 194, 331 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
1. У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу відмовити.
2. Клопотання обвинуваченого - задовольнити.
3. Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із обов`язковим носінням засобу електронного контролю, строком на шістдесят діб, звільнивши його з під варти негайно в залі суду.
4. Заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 залишати своє житло за адресою АДРЕСА_1 - цілодобово.
5. Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язок прибувати до Зміївського районного суду Харківської області за першою вимогою.
6. Встановити строк дії даної ухвали - шістдесят діб з моменту проголошення до 11 червня 2020 року.
7. Ухвалу для контролю за дотриманням виконання обвинуваченим встановлених обмежень направити Зміївському ВП ГУНП України в Харківській області.
8. Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.
9. Дата оголошення учасникам судового провадження повного тексту ухвали суду 16 год. 13 квітня 2020 року.

Головуючий: