ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1378/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/55/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю -

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000212 від 25 травня 2019 року, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_11 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременець Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою непрацюючого, неодруженого, раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання: за ч. 1 ст. 286 КК України 2 (два) роки обмеження волі; за ч. 1 ст. 135 КК України - 1 (рік) рік обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно призначено покарання 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2019 року, на автомобіль марки «Ауді 4А» р.н. НОМЕР_1 (литовська реєстрація), який належить ОСОБА_7 .

Згідно вироку суду, 25 травня 2019 року близько 14 години водій ОСОБА_7 перед початком експлуатації не перевірив технічний стан свого автомобіля марки «Ауді А4» р.н. НОМЕР_1 (литовська реєстрація), не виявив при зовнішньому огляді автомобіля несправності, а саме: несправний гасильний елемент підвіски транспортного засобу амортизаційну стійку, з тим, щоб забезпечити безаварійний рух та почав експлуатувати вище зазначений автомобіль. В подальшому, водій ОСОБА_7 рухався по 246 км автомобільної дороги М19 «Доманове Ковель Чернівці Тереблече» у Кременецькому районі в напрямку м. Кременець з одним дорослим пасажиром, без вантажу, порушуючи вимоги Закону України «Про дорожній рух» та Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі ПДР України).

Під час руху водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 1.5, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка») ПДР України не урахував дорожні умови та обстановку, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом та безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків та в порушення п.2.3 «а» ПДР України перед виїздом не забезпечив технічно справний стан автомобіля, експлуатував автомобіль із технічними несправностями, всупереч вимогам п.31.1 ПДР України.

Продовжуючи такий рух, 25 травня 2019 року близько 14 години водій ОСОБА_7 , рухаючись на 246 км+100 м автомобільної дороги М19 «Доманове Ковель Чернівці Тереблече» в напрямку м. Кременець, поблизу повороту на с. Сапанів Кременецького району Тернопільської області порушив вимоги п.п.2.3 «б», 12.1, 31.1 (п.6.8.2. ДСТУ 3649:2010) ПДР України, а саме: не був уважним, не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не вибрав безпечної швидкості руху. Внаслідок допущених порушень водій ОСОБА_7 втратив контроль над керуванням автомобіля, від чого транспортний засіб з`їхав на праве ґрунтове узбіччя по ходу його руху, де скоїв наїзд правої передньою частиною на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась по узбіччі у зустрічному із автомобілем напрямку.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення ОСОБА_7 вимог пунктів п.п. 1.5, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка») ПДР України перебуває у прямому причинному звязку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Окрім цього, 25 травня 2019 року близько 14 години водій ОСОБА_7 рухаючись на 246 км+100 м автомобільної дороги М19 «Доманове Ковель Чернівці Тереблече» в напрямку м. Кременець, поблизу повороту на с. Сапанів Кременецького району Тернопільської області, достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, його діями були спричинені тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 та остання внаслідок удару автомобіля впала у кювет, у зв`язку з чим перебувала в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, допомогу потерпілій не надав, хоча мав змогу її надати, завідомо залишивши без допомоги потерпілу.

Своїми діями ОСОБА_7 , в порушення пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, на місці пригоди не залишився, не надав первинної медичної допомоги потерпілій, не викликав карету «швидкої медичної допомоги», не повідомив органи Національної поліції про ДТП, залишивши потерпілу ОСОБА_9 в дорожньому кюветі без допомоги і з місця пригоди зник.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 вважає вирок суду таким, що не відповідає вимогам закону через неправильне застосування закону Україну про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що визначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, суд застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в той час, як таке покарання не призначалось за ст. 286 КК України.

Також вказує на відсутність підстав для застосування ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано застосував таку пом`якшуючу обставину як щире каяття, оскільки її ознаки в діях обвинуваченого відсутні. Вважає, що суд належним чином не врахував, що обвинувачений не відшкодував заподіяну потерпілій шкоду, а також думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_7 суворе покарання.

Просить скасувати вирок Кременецького районного суду від 26 листопада 2019 року в частині звільнення підсудного від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік; за ч.1 ст.135 КК України у виді 1 року обмеження волі та на підставі ст.70 с.1 КК України остаточно визначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вказує, що доводи наведені прокурором щодо зміни покарання підсудному є неаргументовані, оскільки суд усунув описки в резолютивній частині вироку. Зазначає, що потерпіла не заявляла цивільного позову про відшкодування шкоди заподіяної злочином, тому в даному випадку безпідставно вказувати про часткове відшкодування шкоди. З огляду на це просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просить скасувати вирок Кременецького районного суду від 26 листопада 2019 року в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_7 покарання, вид та розмір якого вказано в апеляційній скарзі; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які рішення місцевого суду законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора; потерпілу ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу подану прокурором щодо необхідності скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок і обрати обвинуваченому покарання, яке він повинен відбувати реально; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими і в апеляції не оспорюються.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України колегія суддів вважає правильною.

Водночас, колегією суддів встановлено, що при постановлені вироку судом першої інстанції, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосований закон, який підлягає застосуванню, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування вироку.

Так, санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Виходячи з резолютивної частини вироку Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції визначив його у виді двох років обмеження волі, а за ч.1 ст.135 КК України 1 один рік обмеження волі.

Проте, застосувавши положення ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю вироків, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 суд визначив у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Тобто застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке не було до нього застосовано при обранні покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

У відповідності до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За даних обставин колегія суддів вважає, що вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, слід скасувати та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання за ст.ст.286 ч.1, 135 ч.1 КК України в межах санкцій статей обвинувачення.

Що стосується доводів сторони захисту про усунення вказаних процесуальних порушень, шляхом виправлення судом описок в судовому рішенні, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до ч.1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Як вбачається із змісту цієї статті, описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).

Також під описками слід розуміти, неправильне написання слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків.

Отже, виправлення допущених у вироку та ухвалі описок чи арифметичних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть цих судових рішень.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990 року "Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків", суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків: про усунення неточностей, допущених у вироку при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних засудженого, а також описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові у справі № 644/11638/15-к від 18 вересня 2018 року, суд має право виправити у судовому рішенні лише допущені описки та очевидні арифметичні помилки. Питання щодо неправильного застосування норм кримінального закону та призначення покарання, допущеного судом першої інстанції, віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції, і не є опискою, яку місцевий суд може виправити самостійно.

Також, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Згідно з ч.2 ст.65 КК України та роз`ясненнями, наведеними в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Як зазначено у вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, в якості обставин, що пом`якшують покарання врахував, що обвинувачений визнав вину, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності та частково відшкодував потерпілій шкоду.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання є з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину. Ця обставина є ситуацією врахування постзлочинної поведінки особи. Пом`якшуючий потенціал цієї поведінки полягає в явній демонстрації винним розкаяння у вчиненому злочині, бажанні понести відповідальність за нього, сприяння розкриттю злочину та економії витрат суспільства на досудове слідство та процес судочинства.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 добровільно в правоохоронні органи з приводу вчинення ним злочинів не звертався, а визнання ним вини та каяття, пов`язане виключно із його затриманням через декілька днів після вчинення злочину і пред`явленням обвинувачення.

Судом першої інстанції не враховано, що розкаяння повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи і бажанні виправити наслідки скоєного шляхом відшкодування завданих злочином збитків.

Ознаки такої поведінки в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні, оскільки заподіяна потерпілій шкода відшкодована лише частково, а в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що обвинувачений намагався компенсувати потерпілій перенесені нею страждання внаслідок вчиненого відносно неї злочину.

З урахуванням наведеного та виходячи з матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування ст.75 КК України при ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

За таких обставин, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, на підставі п.4 ч.1 ст. 409 КПК України, підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів, у відповідності до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами невеликої тяжкості, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, а також думку потерпілої ОСОБА_9 щодо призначення обвинуваченому покарання, яке він повинен відбувати реально, та вважає, що йому слід призначити покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,
з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 р відносно ОСОБА_7 задовольнити .

Вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року, в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 скасувати.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України і призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.286 КК України 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік;

- за ч.1 ст..135 КК України 1 (один) рік обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік

В решті вирок Кременецького районного суду Тернопільської області відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.