ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1287/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2179/20
Категорія: про продовження строку дії запобіжного заходу
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до 15 травня 2020 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 посилається на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону

Зазначив, що під час судового розгляду йому не надається кваліфікована допомога перекладача та не здійснювався переклад процесуальних документів на мову, яку він розуміє, що порушує його право на захист.

Наголосив, що матеріали кримінального провадження не містять обґрунтованого обвинувачення, прокурором не надано достатньо доказів на підтвердження його винуватості, суд першої інстанції безпідставно ігнорує його клопотання про допит свідка ОСОБА_14 , а також під час судового розгляду допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Просить ухвалу суду скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 посилається на те, що тривале перебування під вартою суперечить практиці Європейського суду з прав людини. На момент розгляду питання про продовження строку тримання під вартою в судовому засіданні допитані всі свідки сторони обвинувачення. Жоден з них прямо чи посередньо не заявили про будь-який тиск на них з боку обвинувачених чи сторони захисту.

Зазначив, що відсутність офіційного працевлаштування не може бути поставлена в вину обвинуваченому, оскільки він має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування. Крім того, ОСОБА_11 позитивно характеризується за попереднім місцем навчання, служив у Збройних силах України, є учасником АТО.
Вважає, що висновки суду при продовженні строку тримання під вартою зроблені на підставі припущень і не відповідають стандартам дотримання прав людини.

Просить скасувати ухвалу та змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 наводить доводи, аналогічні доводам захисника ОСОБА_7 . Просить ухвалу скасувати та змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_15 про необхідність закриття судом апеляційної інстанції кримінального провадження є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Зі змісту цих вимог закону слідує, що суд апеляційної інстанції має право закрити кримінальне провадження лише за результатами перегляду судових рішень, якими завершується судовий розгляд в суді першої інстанції, у тому числі якими встановлено винуватість особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглядається ухвала Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання про закриття кримінального провадження, оскільки судовий розгляд цього кримінального провадження не завершений.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_16 обвинувачується у вчинені низки злочинів, у тому числі, передбачених ч.3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч.2 ст. 115 КК України, а ОСОБА_11 - за п.п.6, 11 ч.2 ст. 115 КК України, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або у виді довічного позбавлення волі.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_17 у тому числі інкримінується організація та пособництво у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів, який передав виконавцю вогнепальну зброю, яку раніше незаконно придбав і зберігав, а ОСОБА_11 інкримінується виконання замовного вбивства і також із корисливим мотивом та незаконне поводження зі зброєю, яка була знаряддям вчиненого злочину, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_16 та ОСОБА_11 не мають міцних соціальних зв`язків та обвинувачуються, у тому числі у злочинах проти життя та здоров`я особи додатково підтверджує наявність ризику, що вони можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду.

Доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_13 та обвинуваченого про можливість зміни обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу на більш м`який з посиланням на те, що він має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування, служив у Збройних силах України, є учасником АТО та позитивно характеризується за попереднім місцем навчанняє необґрунтованими.

Зазначені обставини існували і на час вчинення інкримінованого злочину, а тому вони не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а відтак не здатні перешкодити вчинити йому дії, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_12 на порушення його права на захист через відсутність ефективного захисту та не надання кваліфікованої допомоги перекладача є необґрунтованими, оскільки відповідно до звукозапису судового засідання 17.03.2020 року судове засідання відбувалося за участі захисників та перекладача.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання обвинуваченого ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на те, що довготривале перебування у слідчому ізоляторі порушує його права, передбачені Конституцією України, оскільки саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого та свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Колегія суддів позбавлена надати оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_15 щодо наявності чи відсутності обґрунтованого обвинувачення, ненадання прокурором достатніх доказів на підтвердження його винуватості, оскільки зазначені обставини підлягають дослідженню під час судового розгляду та оцінці під час ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг, щодо того, що ухвала судді необґрунтована та постановлена на припущеннях, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_11 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: