Дата документу 14.04.2020 Справа № 334/6356/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/610/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/6356/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.128 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001885, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Омськ, одруженого, який не має на утриманні малолітніх дітей, з середньою освітою, пенсіонера, але працює зварником на ЧАО «ЗТР», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає суму 850 гривень.

Запобіжний захід ОСОБА_7 ухвалено не обирати.

Згідно вироку суду першої інстанції, 18.05.2019 року о 20 годині 27 хвилин, перебуваючи у банкетному залі кафе-ресторану «Анаіт», яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пров. Рибацький, 1, знаходячись в алкогольному сп`янінні, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи необережно, не маючи умислу та не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження та самовпевнено розраховуючи на їх відвернення, ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_10 кулаком правої руки один удар в область тулуба, після чого наніс ще один удар кулаком лівої руки потерпілому у праву передню частину його голови.

Від вищевказаних ударів потерпілий ОСОБА_10 , не втримавшись на ногах, впав на підлогу банкетного залу з висоти власного зросту.

В результаті неправомірних дій ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому лобної кістки праворуч, що розповсюджується на праву тім`яну кістку, перелому лівої тім`яної кістки, забої головного мозку, субдуральну гематому над правою півкулею, субарахноідальний крововилив. Дані тілесні ушкодження, згідно висновку експертизи є тяжкими.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновку суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, кваліфікації його дій та правил дослідження доказів у кримінальному провадженні згідно КПК України, вважає, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню на підставі того, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме: застосував закон, який не підлягає застосуванню в даному конкретному випадку, та через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. На думку сторони обвинувачення, наведена судом сукупність обставин не дають підстав для застосування вимог ст. 69 КК України щодо визначення ОСОБА_7 форми відбування покарання нижче нижчої межі, встановленої ст. 128 КК України. Суд у своєму рішенні формально зазначив дві обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , проте належним чином не врахував наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що характеризує його особу. Також зазначає, що факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, однак дані обставини обвинуваченим в судовому засіданні не надані. Крім того, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив про те, що потерпілий прохав суд призначити обвинуваченому ОСОБА_7 не суворе покарання. Проте, судом не враховано пояснення потерпілого про призначення покарання ОСОБА_7 у межах санкції ст. 128 КК України та погодження із запропонованою мірою покарання, на якій наполягав прокурор у судовому засіданні. Вважає, що наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не стане перешкодою у вчиненні ним аналогічних діянь в майбутньому.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 128 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік та звільнити від відбування основного покарання на підставі ч. 1 ст. 75 КК України, застосувавши 1 рік іспитового строку, а також покласти обов`язки, які передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку за цими злочинами, сторонами провадження не оспорюються, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії необережних злочинів, конкретні обставини злочину, а саме: кримінальну поведінку обвинуваченого, добровільне повне відшкодування шкоди, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, згідно довідок на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, злочин скоїв по необережності.

Також суд врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне повне відшкодування шкоди, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, судом було враховано думку потерпілого, який прохав суворо не карати обвинуваченого, а тому прийшов до висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України і призначив йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Доводи прокурора про те, що, призначаючи обвинуваченому покарання нижче нижчої межі, встановленої ст. 128 КК України, районний суд у своєму рішенні формально зазначив дві обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , проте належним чином не врахував наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що характеризує його особу, є неспроможними, оскільки суд у оскаржуваному рішенні врахував стан алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, а щодо обставин, що пом`якшують покарання, то прокурор не навів будь-якого обґрунтування формалізму, допущеного судом при визнанні цих обставин пом`якшуючими.

До того ж, з огляду на дискреційні повноваження суду та принцип верховенства права, колегія суддів вважає такі доводи недостатньо вагомими для скасування прийнятого судом рішення, оскільки призначене покарання видається цілком справедливим.

Доводи прокурора про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 щирого каяття у вчиненні злочину колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав у повному обсязі та надав ґрунтовні та послідовні покази щодо обставин вчинення злочину, також зазначив, що, дізнавшись про характер отриманих травм потерпілим ОСОБА_10 , він одразу ж зв`язався з ним та повністю відшкодував витрати на лікування, а також моральну шкоду, вибачився перед потерпілим та запевнив, що в подальшому не вчинить побідного злочину.

Вказані обставини, у сукупності з іншими відомостями про особу обвинуваченого, свідчать про те, що останній усвідомив протиправність своїх дій, бажає стати на шлях виправлення, не становить загрози для суспільства та є суспільно корисним.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, ґрунтується на положеннях ст.ст. 50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. А тому вважати покарання, призначене ОСОБА_7 , явно несправедливим через м`якість, колегія суддів підстав не вбачає.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не врахував пояснення потерпілого про призначення покарання ОСОБА_7 у межах санкції ст. 128 КК України є неприйнятними, оскільки, як вбачається зі змісту вироку, потерпілий в судовому засіданні суду першої інстанції стверджував, що не має жодної претензії до обвинуваченого, так як останній повністю відшкодував йому як матеріальні збитки, так і моральну шкоду, на теперішній час вони товаришують, а тому прохав суд суворо не карати ОСОБА_7 .

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4