Справа № 183/1655/17
№ 1-кп/183/84/20

У Х В А Л А
21 січня 2020 року м. Новомосковськ
Колегія суддів Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а :
У підготовчому засіданні прокурор заявив клопотання про здійснення спеціального судового провадження по даному кримінальному провадженню, оскільки відносно ОСОБА_5 було здійснено спеціальне досудове розслідування у порядку ст. 297-1 КПК України, так як він переховується від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Захисник обвинуваченого під час вирішення питань, передбачених ст. ст. 314, 315 КПК України клопотав про повернення зазначеного обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Колегія суддів, вислухавши думку прокурора, захисника, дослідивши матеріали, додані прокурором до клопотання про здійснення спеціального судового провадження, приходить до висновку про відмову в здійсненні спеціального судового провадження та поверненню обвинувального акту з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 297-1 КПК України передбачено порядок проведення досудового розслідування по окремим статтям КК України, зокрема за ч. 1 ст. 258-3 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_5 .
Згідно із ч. 2 ст. 297-1 КПК України - спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний або міжнародний розшук.
Частиною 6 статті 297-4 КПК України передбачено, що відомості про здійснення спеціального досудового розслідування вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Наданий суду Реєстр матеріалів досудового розслідування (далі - Реєстр), як невід`ємний додаток до обвинувального акту, містить у розділі III «Заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані в ході досудового розслідування», у п. 14 зазначені відомості, що 10 червня 2016 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_5 , але відсутні відомості про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань про здійснення спеціального досудового розслідування, тобто органом досудового розслідування не внесено до ЄРДР відомостей про здійснення спеціального досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, що є порушенням вимог ч. 6 ст. 297-4 КПК України.
Колегії суддів надано лише листи - повідомлення старшого слідчого в особливо важливих справах криміналіста слідчого відділу Управління ОСОБА_8 , направлені на адресу ОСОБА_5 , з повідомленням про зміну раніше пред`явленої йому підозри, однак не надано жодного підтвердження отримання ОСОБА_5 зазначених листів.
Так, колегією суддів встановлено, що в матеріалах провадження відсутні будь-які процесуальні документи, які б підтверджували факт оголошення ОСОБА_5 в міждержавний або в міжнародний розшук, що є передумовою для здійснення спеціального судового провадження та можливості його розгляду у відсутність обвинуваченого.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про здійснення спеціального судового провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Пунктом 3 частини 4 статті 291 КПК України до обвинувального акта додається розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1КПК України).
Будь-яких спеціальних норм при проведенні підготовчого судового засідання КПК України не передбачає. Можливість проведення засідання без обвинуваченого передбачена лише в стадії судового розгляду, відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження.
Крім того, ст. 109 КПК України встановлює зміст реєстру досудового розслідування, який відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України є невід`ємною частиною обвинувального акту.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення.
Відповідно до ч. 1 ст. 297-5 КПК України повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування.
Таким чином, здійснення виклику підозрюваного, що є процесуальною дією, має бути відображено в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Натомість, оглядом реєстру матеріалів досудового розслідування встановлена відсутність посилання на здійснення даної процесуальної дії, що унеможливлює перевірити дотримання органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, під час досудового розслідування було порушено право на захист ОСОБА_5 . Відповідно до зазначеного обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема, ч. 1 ст. 258-3 КК України.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 258-3 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному правопорушенні щодо особливо тяжких злочинів. Виходячи з даних Реєстру, долученого до даного обвинувального акту, в Розділі 2. «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення» п. 22 зазначено, що 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру, у п. 23 зазначено, що останнього повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, у п. 24 зазначено, що 04.12.2014 року була винесена постанова про залучення захисника, однак, не зазначено кому саме потрібно було визначити захисника, оскільки згідно того ж реєстру, по даному кримінальному провадженню підозру було вручено ще, щонайменш, трьом особам, так само як і відсутні відомості про те, чи взагалі, в подальшому було визначено захисника за призначенням.
Також з доданих до обвинувального акту документів неможливо зробити висновок, чи дотримано органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки у Реєстрі не зазначені відомості про те, кому безпосередньо, в який спосіб вручено повідомлення про висунуту ОСОБА_5 підозру та чи вручалося воно взагалі в установленому законом порядку.
Як вбачається з положень пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що гарантує кожній особі право на справедливий суд, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Частина 1 статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
У справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року ЄСПЛ робить наступні висновки: «Будь-які обмеження, що накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню. Отже, визначення мають бути не надто деталізованими і не надто широким»; «Суд повторює, що гарантія, встановлена у статті 7 Конвенції, що є істотним елементом верховенства права, посідає визначне місце у системі захисту за Конвенцією. Це твердження підкреслюється тим, що вона не допускає жодних винятків, навіть за статтею 15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки.
Відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України від 15 січня 2015 № 119-VIII, що була чинною та діяла на момент проведення та закінчення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 досудового розслідування, тимчасово дія положень частини п`ятої статті 139, частини другої статті 297-1, пункту 4 частини другої статті 297-2, частини першої та абзацу третього частини третьої статті 297-4, абзацу першого частини третьої статті 323 Кримінального процесуального кодексу України поширюється на осіб, які перебувають на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції або оголошені у міждержавний або міжнародний розшук.
Таким чином, колегія судів приходить до висновку про відсутність на момент проведення та закінчення відносно обвинуваченого досудового розслідування інформації про оголошення обвинуваченого ОСОБА_5 у міждержавний та/або міжнародний розшук, та про те, що останній знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження.
Відсутність вказаної вище інформації істотно порушує вимоги передбачені підпунктами «а» та «b» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковану Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року), зокрема що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, щонайменш, такі права:
- «а» бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;
- «b» мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Крім того, колегія суддів, вважає, що допущені у справі порушення прав і свобод обвинуваченого є такими, що становлять порушення права на справедливий суд, передбачений статтею 6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово повторює, що згідно з його усталеною практикою він не розглядає помилок щодо питань факту або права, яких припустилися національні суди, якщо тільки такі помилки не порушили права та свободи, що охороняються Конвенцією коли, як виняток, можна стверджувати, що помилки становлять несумісну зі статтею 6 Конвенції «несправедливість».
На користь зазначених висновків колегії суддів свідчить й той факт, що до початку судового провадження у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_5 не мав жодного побачення зі своїм захисником, не спілкувався з останнім, не узгоджував позицію захисту.
Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Положення статті 9 КПК України додатково конкретизують зміст статті 8 КПК України, зокрема, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми статей 8 і 9 КПК України передбачають застосування норм КПК України у кримінальному провадженні з урахуванням практики ЄСПЛ, в тому числі зазначеної вище.
В обвинувальному акті встановлено невідповідність вказаного процесуального рішення вимогам ст. 291 КПК України.
При поверненні обвинувального акту прокурору, колегія суддів враховує недотримання норм Кримінального процесуального кодексу України при направленні обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України до суду, що унеможливлює призначення судового розгляду без надання належних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, які покладені на суд згідно зі ст. 22 КПК України, що тягне за собою безумовне повернення обвинувального акту.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
В задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового розгляду відмовити.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України - повернути прокурору Дніпропетровської області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3