Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3296/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд
в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000258 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Магадан Російської Федерації, неодруженого, має малолітню дитину, з середньою освітою, непрацюючого, згідно ст.89 КК України несудимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.286 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,
перекладача ОСОБА_13
В С Т А Н О В И В:
в апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить вирок Коростенського міськрайонного суду від 10.01.2020 щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, не в повній мірі дотримався вимог ст.50,65 КК України. Судом не враховано те, що ОСОБА_10 , ігноруючи Закони України та Правила дорожнього руху, не маючи посвідчення водія на керування транспортними засобами, реєстраційних документів на транспортний засіб, достовірно знаючи про те, що на середньому мосту автомобіля «ЗИЛ 131» без реєстраційного номеру, демонтована гальмова камера лівого колеса на передньому правому колесі, встановлена шина з залишковою висотою малюнка протектора менше 1.6 мм, демонтований передбачений заводом виробником комбінований ліхтар та складові частини лівої фари, наявний обрив електричних дротів живлення передніх покажчиків поворотів, сів за кермо та почав рух, що свідчить про його моральну поведінку та ставлення до Законів України.

Зазначив, що посилання суду у вироку на щире каяття обвинуваченого є необґрунтованими. Судом не враховано обтяжуючу обставину - настання тяжких наслідків, завданих злочином, а саме смерть людини.

Вказав, що ОСОБА_10 раніше неодноразово відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі за корисливі злочини, хоч у порядку ст.89 КК України судимість у нього погашена, однак вказані обставини характеризують особу як таку, що схильна до вчинення нових злочинів. Судом також не враховано те, що ОСОБА_10 під час досудового слідства обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який його не виконував, у зв`язку з чим був оголошений в розшук та затриманий працівниками поліції у м. Києві.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить вирок Коростенського міськрайонного суду від 10.01.2020 щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 8 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинуваченого, вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, не в повній мірі дотримався вимог ст.ст.50,65 КК України.

Вказав, що висновок суду щодо каяття - як обставини, що пом`якшує ОСОБА_10 покарання, було зроблено без урахування всіх обставин провадження.

Зазначив, що відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України каяття може бути пом`якшуючою обставиною у разі, якщо воно є щирим і у поєднанні із з`явленням із зізнанням. Хоча каяття в скоєних злочинних діях і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, проте суд формально поставився до визначення щирості каяття, фактично ототожнив його з визнанням вини. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсував їм перенесені страждання чи полегшив душевний біль. Крім того, ОСОБА_10 перебував під час досудового розслідування у розшуку, оскільки намагався уникнути кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину, тому суд не мав права посилатись на каяття як на пом`якшуючу обставину при призначенні покарання.

Суд безпідставно не зазначив у вироку позиції потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому, які просили призначити ОСОБА_10 найвище покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, тобто 8 років.

Також зазначив, що судом при призначенні покарання безпідставно відкинуто те, що останній неодноразово був судимий, відбував реальні строки покарання, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та показами самого обвинуваченого. Вказаний злочин вчинений обвинуваченим через порушення декількох Правил дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, а тому виправлення ОСОБА_10 не лише не можливе без ізоляції від суспільства, а і враховуючи неодноразове відбуття покарання обвинуваченим - у даній справі слід призначити покарання максимальне до верхньої межі санкції ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, просить його скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Вказав, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження. Також зазначив, що вирок підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не відобразив у своєму рішення порушення зі сторони органів досудового розслідування під час отримання доказів, не дивлячись на те, що ним були заявлені численні клопотання про це.

Залишились поза увагою суду також допущенні органами досудового розслідування порушення вимог ч.ч.2,3,4 ст.290 та п.14 ч.3 ст.42 КПК України.

Вказав, що судом першої інстанції не досліджувались обставини, які пов`язані з причетністю потерпілого ОСОБА_8 до створення аварійної обстановки, в результаті чого загинула людина.

Зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано відкинув докази, пов`язані з його життєвою ситуацією, яка спонукала його до керування транспортним засобом, який був не справним та йому не належить.

Посилається на те, що доказів керування транспортним засобом саме ним у слідства та суду не має, оскільки такий висновок зроблено лише на показах потерпілого, який є зацікавленою особою в даному кримінальному провадженні.

Зазначає, що при розгляді даного кримінального провадження судом першої інстанції порушені його права, передбачені п.18. ч.3 ст.42 КПК України, які виразились в позбавленні його права на користування рідною мовою та користуватися послугами перекладача. Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про залучення перекладача за рахунок держави з надуманих підстав, які нічим не підтверджені.

Також вказав, що докази обвинувачення, а саме: висновки експерта №3/944 від 20.11.2018, №3/1089 від 20.12.18, №563 від 09.01.19 року, висновок медичного обстеження ОСОБА_10 від 21.10.18, протоколи слідчих експериментів від 21.01.18, 06.12.18, протокол огляду місця події від 21.01.18, протокол додаткового огляду місця події від 22.10.18, покази потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_14 є недопустимими доказами, оскільки здобуті в порушення вимог ч.2,3,4 ст.290 КПК України.

Згідно вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Строк відбування покарання обчислено з 18 червня 2019 року.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу, але не пізніше ніж до 10.03.2020 року, залишено попередній тримання під вартою.

Судові витрати за проведення експертиз в сумі 4576 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривень стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави.

Арешт на автомобіль «ЗИЛ-131» без номерного знаку, накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 23.10.2018 року, арешт на автомобіль «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 01.11.2018 року, скасовано.

Речові докази автомобіль «ЗИЛ-131» без номерного знаку, який зберігається в Коростенському ВП ГУНП в Житомирській області, повернуто власнику, автомобіль «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 повернуто ОСОБА_8 .

За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, ОСОБА_10 21.10.2018 року, в порушення пунктів 2.1.а,б, 2.3.а, 31.4.1.а, 31.4.3.а,в, 31.6.б Правил дорожнього руху України, близько 19.00 год. на відстані 640 м від будинку №1 по вул. Мошківська с. Вигів Коростенського району Житомирської області, не маючи посвідчення водія та реєстраційних документів на транспортний засіб, експлуатував технічно несправний автомобіль марки «ЗИЛ 131» без реєстраційного номеру, який мав такі несправності як демонтована гальмова камера лівого колеса та трубопровід від повітряного балону, залишкова висота малюнку протектора шини менше 1,6 мм, демонтований комбінований ліхтар та складові частини лівої фари, обрив електричних дротів живлення передніх показчиків поворотів, експлуатація якого за наявності таких несправностей забороняється, яким в порушення п.19.1 даних Правил рухався в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості в напрямку с. Вигів Коростенського району Житомирської області без увімкнених фар ближнього (дальнього) світла, не виділив транспортний засіб для його своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, в порушення п.п.11.2, 11.3 вказаних вище Правил рухався по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, займаючи одночасно дві смуги руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 , який під керуванням водія ОСОБА_8 рухався в зустрічному напрямку та не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем «ЗИЛ 131» з моменту виявлення небезпеки для свого руху. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_15 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

Своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

Потерпілий ОСОБА_14 в судове засідання апеляційного суду, призначеного на 10.06.2020 року, не з`явився, будучи повідомленим належним чином згідно вимог ст.135 КПК України.

Вказане підтверджується наявною в матеріалах провадження довідкою про доставку СМС-повідомлення від 04.06.2020 (т.4 а.п.162). Клопотання про відкладення судового засідання від потерпілого ОСОБА_14 до апеляційного суду не надходило. Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність потерпілого ОСОБА_14 , який належним чином повідомлений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили щодо апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, прокурора, яка підтримала як апеляційну скаргу прокурора, так і представника потерпілого та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, заперечили щодо апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 вказаного Кодексу. З таким висновком погоджується колегія суддів.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , викладені в апеляційній скарзі, щодо не відкриття йому в порядку ст.290 КПК України усіх матеріалів кримінального провадження, є безпідставними.

Так, в матеріалах кримінального провадження наявний протокол про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування від 21.06.2019 року, згідно якого підозрюваний ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_16 ознайомились з матеріалами досудового розслідування в приміщенні слідчого ізолятора при ДУ «ЖУВП №8», що засвідчено їх особистими підписами. Окрім того, ОСОБА_10 письмово засвідчив, що з матеріалами досудового розслідування ознайомився, заяв та клопотань не має (т.3 а.п. 25-31).

Колегія суддів також визнає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що суд, в основу обвинувального вироку, поклав ряд доказів, зокрема: висновок експерта №3/944 від 20.11.2018; висновок експерта №3/1089 від 20.12.2018; висновок експерта №563 від 09.01.2019; висновок медичного огляду ОСОБА_10 від 21.10.2018; протоколи слідчих експериментів від 12.11.2018 та 06.12.2018; протокол огляду місця події від 21.10.2018; протокол додаткового огляду місця події від 22.10.2018 року, які є недопустимими, оскільки в порушення вимог ч.12 ст.290 КПК України, вони не були відкриті стороні захисту.

Такі доводи спростовується матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що усі вище перелічені письмові докази були надані для ознайомлення стороні захисту з можливістю скопіювати або відобразити відповідним чином (т.3 а.п. 25-31).

Вищенаведене також підтверджується реєстром матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні (т.1 а.п. 8-12).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_10 неодноразово заявлялись клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження. Вказані клопотання були задоволені, ОСОБА_10 була надана можливість знайомитись з матеріалами кримінального провадження, що підтверджується його розписками (т.1 а.п.250, т.3 а.п.38, т.4 а.п.16).

Не є слушними й доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 щодо не встановлення судом першої інстанції його особи.

В матеріалах кримінального провадження наявні довідки Інформаційного центру (вимоги) про судимості обвинуваченого ОСОБА_10 , в яких відображені анкетні дані обвинуваченого, у яких наявна фотокартка самого обвинуваченого ОСОБА_10 (т.2 а.п.210-211, т.3 а.п. 73-76).

Крім того, слід зауважити, що під час судового розгляду як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_10 не заперечував зазначених у вказаній довідці даних про його особу.

Апеляційний суд відкидає доводи обвинуваченого ОСОБА_10 в частині винуватості потерпілого ОСОБА_8 у вчиненні ДТП, перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння, причетності потерпілого до іншої дорожньо-транспортної пригоди.

Вказані доводи були предметом дослідження під час судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, та перевірені у судовому засіданні апеляційного суду, який визнає їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.

В матеріалах кримінального провадження наявна довідка Інформаційного центру (вимоги) про судимості потерпілого ОСОБА_8 , згідно якої останній раніше не судимий (т.2 а.п.162); копія водійського посвідчення ОСОБА_8 (т.2 а.п.159); довідка №6960 Коростенської ЦМЛ від 21.10.2018, згідно якої проба на алкоголь у ОСОБА_8 негативна (т.2 а.п.52), а також довідка №5156 результату токсикологічного дослідження методом ГХ крові ОСОБА_8 від 24.10.2018, згідно якої, в доставленому зразку крові не виявлено етиловий алкоголь (т.2 а.п.122).

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, встановлених судом і детально викладених у вироку, ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах і є правильним.

Цей висновок підтверджується, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив, що автомобіль ЗИЛ рухався без світла фар, після удару вказаний автомобіль стояв на його смузі руху.

Покази потерпілого повністю узгоджуються з іншими, безпосередньо дослідженими судом доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 21.10.2018 року, схемою до вказаного протоколу, в якій відображено місцезнаходження транспортних засобів та їх взаємне розташування, фототаблиця до протоколу, якими підтверджується те, що транспортний засіб обвинуваченого повністю знаходився на зустрічній смузі руху, його задні колеса розташовувались майже на обочині, ліва фара була відсутня (т.2 а.п. 25-49); висновком експерта №3/938 від 13.11.2018 року, згідно якого технічний стан автомобіля «ЗИЛ 131» на момент ДТП не відповідав вимогам ПДР: на момент ДТП гальмова система автомобіля «ЗИЛ 131» б/н не відповідала вимогам п.31.4.1 (а) ПДР України, оскільки на середньому мосту автомобіля демонтована гальмова камера лівого колеса та трубопровід від повітряного балону; на момент ДТП шина переднього правого колеса мала залишкову висоту малюнка протектора менше 1.6 мм, що не відповідає вимогам п.31.4.5 (а) ПДР України; на момент ДТП зовнішні світлові прилади автомобіля «ЗИЛ 131» б/н, не відповідали вимогам пп.31.4.3 (а,в) 31.6 (б) ПДР України та знаходилися в технічно непрацездатному стані, що впливають на безпеку дорожнього руху, згідно яких у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості забороняється подальший рух та експлуатація транспортних засобів (т.2 а.п.74-84); висновком експерта № 3/1089 від 20.12.2018 року, згідно якого з технічної точки зору причиною виникнення аварійної обстановки і дорожньо-транспортної пригоди є рух автомобіля «ЗИЛ 131» б/н під керуванням обвинуваченого в напрямку смуги руху автомобіля потерпілого ОСОБА_17 в момент, коли той не мав технічної можливості уникнути пригоди своїми односторонніми діями (т.2 а.п.200-208); висновком експерта №563 від 09.01.2019 року, яким встановлено тяжкість, характер та локалізацію отриманих потерпілою ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, що стали причиною смерті останньої (т.2 а.п.70-72).

Дослідивши вказані докази та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України

Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З аудіозапису та журналу судового засідання від 15.10.2019 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 вину визнавав (т.1 а.п.247-248).
Посилання ОСОБА_10 в апеляційній скарзі на те, що злочин було вчинено внаслідок тяжкої життєвої ситуації, в якій він перебував на час ДТП, на висновки суду щодо доведеності його вини не впливають.

Доводи захисника ОСОБА_12 , який під час судового засідання апеляційного суду послався на те, що судом першої інстанції не встановлено причинного зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_10 та наслідками, які настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не є такими, що спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному вироку.

Згідно п. 2.3 (а) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу. Вказані вимоги ОСОБА_10 дотримано не було. Посилання останнього в апеляційній скарзі на те, що він не перебував за кермом транспортного засобу, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а також показами самого обвинуваченого ОСОБА_10 , який в апеляційній скарзі зазначив, що він вимушений був сісти за кермо автомобіля «ЗИЛ 131», так як у нього склалися тяжкі життєві обставини, у зв`язку з вимушеним переселенням з тимчасово окупованих територій.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами кримінального провадження, що обвинуваченим ОСОБА_10 , окрім п.2.3 (а) ПДР України, було також порушено п.2.1 (а), (б); п.31.4.1 (а); 31.4.3 (а), (в); 31.6 (б).

Зокрема, згідно висновку експерта №3/1089 від 20.12.2018, в умовах місця пригоди, при заданих вихідних даних, коли зустрічний транспортний засіб автомобіль «ЗИЛ 131» б/н до моменту зіткнення не був загальмований, питання про технічну можливість у водія автомобіля «KIA CARENS» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 , своїми односторонніми діями запобігти зіткнення шляхом гальмування не має смислу, тому що ні зниження швидкості, ні зупинка автомобіля не виключає можливості зіткнення. Відповідно, водій автомобіля «KIA CARENS» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 , з моменту виникнення небезпеки для руху, своїми односторонніми діями, не мав технічної можливості уникнути зіткнення. В умовах місця пригоди, при заданих вихідних даних, в діях водія автомобіля «KIA CARENS» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_8 невідповідностей вимогам п.12.3 ПДР України, не вбачається. В умовах місця пригоди, при заданих вихідних даних, дії водія автомобіля «ЗИЛ 131» б/н ОСОБА_10 не відповідали технічним вимогам пп.19.1 (а); 31.4.1 (а); 31.4.5 (а); 31.4.3 (а, в); 31.6 (б) ПДР України. В умовах даної пригоди, при заданих вихідних даних, враховуючи результати дослідження, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникнення аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної пригоди є рух автомобіля «ЗИЛ 131» б/н, під керуванням водія ОСОБА_10 , в напрямку смуги руху автомобіля «KIA CARENS» р/н НОМЕР_1 , в момент коли водій ОСОБА_8 , не мав технічної можливості уникнути пригоди своїми односторонніми діями (т.2 а.п.200-208).

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції оцінив усі докази у їх сукупності, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена відповідно до вимог КПК України, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів, та їх достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Водночас, зазначаючи про недопустимість та недостовірність доказів, обвинувачений в апеляційній скарзі не наводить жодних доводів на обґрунтування такого твердження.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_10 в частині того, що судом першої інстанції не було залучено перекладача, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.68 КПК України у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача). При цьому кримінальним процесуальним законом не регламентовано самого порядку залучення перекладача, зокрема не встановлено й безумовного обов`язку слідчого судді, суду, прокурора, слідчого самостійно (за відсутності відповідного клопотання з боку учасника провадження) залучати перекладача.

Згідно ухвали Коростенського міськрайонного суду від 01.10.2019 року, в задоволенні клопотання ОСОБА_10 про залучення перекладача за рахунок держави для здійснення перекладу на російську мову відмовлено з тих підстав, що вказане клопотання є необґрунтованим, обвинувачений ОСОБА_10 з раннього дитинства проживає на території України, з першого класу навчався в національних школах, де викладалась українська мова, був атестований, добре розуміє учасників процесу, які висловлюються державною мовою. Під час досудового розслідування клопотань про участь перекладача не заявляв. Вказані обставини свідчить про знання ним та розуміння української мови в достатньому та необхідному для участі в судовому розгляді обсязі, а нерозуміння певних термінів не є таким, що свідчить про незнання ним мови на рівні, який гарантує участь в процесі перекладача за рахунок держави (т.1 а.п.236-237).

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що з 1991 по 2014 роки проживав в Україні, у Донецькій області. З початку антитерористичної операції проживав на території Житомирської області. Навчався у Маріупольській школі-інтернат для дітей сиріт, закінчив Горлівське ПТУ. Згідно довідки Інформаційного центру ОСОБА_10 є громадянином України. Крім того, відбував покарання у виправних колоніях, що розташовані на території України.

Колегія суддів також звертає увагу, що у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_10 , незважаючи на залучення перекладача, самостійно вільно спілкувався з іншими учасниками судового провадження, які висловлювалися державною мовою, на запитання суду неодноразово підкреслював, що розуміє зміст їх пояснень та запитань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано вимоги ст.29 КПК України, оскільки залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, за час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, для захисту інтересів ОСОБА_10 було залучено трьох захисників, які надавали кваліфіковану правову допомогу обвинуваченому.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 в частині того, що судом першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_10 , не враховано що останній раніше неодноразово відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі за корисливі злочини і вказані обставини характеризують ОСОБА_10 як особу, яка схильна до вчинення нових злочинів, слід зазначити наступне.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних обмежень. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Припинення судимості анулює кримінально-правові наслідки попереднього засудження та призначення покарання. Тому посилання на факти попереднього засудження особи, судимість за якими припинена, при вирішенні питання щодо призначення покарання є неприпустимим.

Згідно вимог ст.89 КК України ОСОБА_10 визнаний таким, що не має судимості. Окрім того, ст.67 КК України містить вичерпний перелік обставин, які обтяжують покарання та розширеному тлумаченню не підлягає.

На переконання апеляційного суду, покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст.65 КК України та справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст.50 КК України, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Неспроможними є і доводи апеляційних скарг про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На думку колегії суддів, вирішення судом питання про призначення ОСОБА_10 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону. Так, при призначенні покарання ОСОБА_10 відповідно до вимог ст.65 КК України враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких (необережний злочин), обставини справи, дані про особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого.

Посилання прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 щодо відсутності щирого каяття в обвинуваченого ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, не впливають на висновки суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання, оскільки останній, на час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнавав та розкаювався у скоєному, що було враховано судом першої інстанції та зазначено у вироку.

Отже, призначене судом ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, в межах санкції відповідної частини статті КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що в апеляційних скаргах не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині призначення покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст.412 КПК України, які би тягнули за собою безумовне скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не допущено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: