ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №552/4971/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/937/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду міста Полтави від 11 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , строком на 60 днів, до 10 грудня 2019 року.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, а саме запобігання спробам: переховуватися від суду та слідства, впливати на потерпілих та свідків, продовжувати вчиняти злочини та іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні його клопотання.

Зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що у підготовчому судовому засіданні згідно ст. 314 КПК України передбачені певні повноваження суду першої інстанції, проте суд перейшов одразу до вирішення питання продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 .

Крім того зазначає, що в суді першої інстанції не було колегіального складу суду, оскільки суддя ОСОБА_10 має родинні зв`язки з суддею ОСОБА_11 , який ухвалював рішення у даній справі в якості слідчого судді, а суддя ОСОБА_12 була у складі суду під час розгляду попередньої справи щодо ОСОБА_8 і рішення районного суду було скасовано судом апеляційної інстанції.

Також наводить відомості про особу обвинуваченого, а саме наявність постійного місця проживання та реєстрації, має дружину та дитину.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 355, ч.4 ст. 189, ч.3, 4 ст. 187 КК України, за вчинення яких передбачено покарання в т.ч. у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна зібраними під час досудового розслідування доказами.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 .

При цьому відповідно до матеріалів провадження, злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 ,., відносяться до особливо тяжких злочинів проти власності та проти авторитету державної влади, а ОСОБА_8 відводиться роль організатора злочинної групи, яка була створена для заволодіння майном громадян.

Згідно обвинувального акту обвинувачений особисто підбирав учасників групи, підшукував об`єкти посягань, розробляв план вчинення злочинів, доставляв учасників групи до місць вчинення злочинів, особисто керував членами групи, а також приймав участь у безпосередньому вчиненні злочинів наносив тілесні ушкодження, погрожував потерпілим фізичною розправою.

Внаслідок інкримінованих обвинуваченому дій потерпілим була завдана шкода здоров`ю, а також матеріальна шкода.

Колегія суддів зазначає, що такі злочини з ознаками організованої злочинності носять підвищену суспільну небезпеку, оскільки діяльність організованих злочинних груп створює загрозу всьому суспільству, захист інтересів якого повинно бути забезпечено судом.

Твердження сторони захисту про безпідставність обвинувачення не приймаються колегією суддів, оскільки оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст. 94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду позбавлена процесуальної можливості надавати оцінку допустимості доказів чи доведеності пред`явленого обвинувачення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів вбачає наявність суспільного інтересу у даній справі, оскільки кількість епізодів та роль, яка інкримінується обвинуваченому, дають підстави стверджувати про певну ймовірність обвинуваченим продовжити злочинну діяльність, перебуваючи на свободі.

Також ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того належить врахувати що ОСОБА_8 майже три роки перебував у розшуку, при цьому обвинувачений до затримання не працював.

З огляду на вказані обставини ризик втечі обвинуваченого існує поза розумним сумнівом.

Посилання обвинуваченого та його захисника про наявність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків та відсутності судимості, на думку колегії суддів не зменшують вагомість підстав для тримання обвинуваченого під вартою.

Також колегія суддів вбачає існування ризику впливу на свідків та потерпілих з боку обвинуваченого, оскільки як зазначав прокурор під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, справа перебуває в суді першої інстанції на стадії судового розгляду, всі свідки та потерпілі по справі не допитані, а тому з метою отримати покази свідків на свою користь, обвинувачений може вдатися до дій пов`язаних з тиском на них.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинувачених.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Полтави від 11 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді