Справа № 591/4215/19
Провадження № 1-кп/591/231/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

законного представника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

служби у справах дітей ОСОБА_9 ,

представника сектору ювенальної превенції ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Краснопілля Сумської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня 3-го курсу СВПУ №11, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за аресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Краснопілля Сумської області, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , судимого вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 22.11.2019 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850,00 грн,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2019 близько 02 год. 40 хв., ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , перебуваючи біля входу до НК «Луна», що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Інтернаціоналістів, 21, підійшовши до потерпілого ОСОБА_4 , який знаходився біля входу до НК «Луна», вдвох почали словесно чіплятись до ОСОБА_4 , тим самим продовжуючи провокувати словесний конфлікт. В цей момент, маючи єдиний умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки в суспільстві, з хуліганських спонукань, в присутності інших осіб, з метою самоствердитись в суспільстві за рахунок приниження інших, використовуючи малозначний привід вище вказаної сварки, продовжуючи словесну лайку, та нецензурно виражаючись, ОСОБА_8 наніс один удар рукою в ліву частину обличчя ОСОБА_4 , після якого останній відійшов від них, але ОСОБА_11 та ОСОБА_8 наздогнали останнього, після чого ОСОБА_8 хаотично наніс 5 ударів руками та ногами ОСОБА_4 в район обличчя та тулубу, а ОСОБА_11 в цей час наніс ОСОБА_4 два удари руками в район голови та тулуба. Від даних ударів та поштовхів з боку ОСОБА_11 та ОСОБА_8 потерпілий впав на землю. В той час, як потерпілий ОСОБА_4 піднявся з землі, ОСОБА_8 наніс йому ще один удар рукою в задню частину голови, після якого потерпілий відійшов в сторону, а ОСОБА_11 побачивши це, підійшов до ОСОБА_4 та наніс удар рукою по задній частині голови. В якийсь момент ОСОБА_4 вирвався від даних осіб, у зв`язку з чим нанесення ударів припинилось.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, зазначав, що у березні 2019 року він разом з друзями відпочивали у НК «Луна». Під час відпочинку вийшли у двір клубу, щоб покурити та в цей час між ними та потерпілим стався словесний конфлікт, який переріс у бійку. Під час бійки він наносив потерпілому удари в кількості як вони зазначені в обвинувальному акті. Про вчинене щиро шкодує, перед потерпілим просив вибачення відразу після скоєного, відшкодував останньому 20 тисяч гривень та потерпілий не має до нього претензій, під час досудового розслідування всіляко сприяв слідчим, на час вчинення злочину був неповнолітнім. Просив вказані обставини врахувати та клопотав про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям.

Обвинувачений ОСОБА_11 суду показав, що точної дати вже не пам`ятає, але не заперечує дати та часу, що зазначені в обвинувальному акті, він разом з ОСОБА_8 відпочивав у НК «Луна». В той час, коли вони курили на подвір`ї вказаного клубу, то спочатку між ними та потерпілим стався словесний конфлікт, а потім почалась бійка, під час якої він наносив потерпілому удари за обставин, як вони зазначені в обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо не карати.

Оскільки пояснення обвинувачених відповідають фактичним обставинам справи, то суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо усіх фактичних обставин, роз`яснивши наслідки такого порядку розгляду та впевнившись у добровільності позицій і правильному розумінні фактичних обставин усіма учасниками процесу.

Суд вважає, що вина обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_11 доведена в повному обсязі та їх дії слід кваліфікувати за ч.2 ст. 296 КК України, оскільки кожен з них вчинив хуліганство, кваліфікуючою ознакою якого було вчинення групою осіб.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Зокрема, ОСОБА_8 вчинив умисний злочин середньої тяжкості, будучи неповнолітньою особою, не судимий, навчається і за місцем навчання, а також проживання характеризується виключно позитивно, на обліку в диспансерах не перебуває. Згідно досудової доповіді органу пробації ОСОБА_8 потребує мінімального рівня нагляду без ізоляції від суспільства. Згідно звіту про неповнолітнього складеного службою у справах дітей морально-побутові умови сім`ї відповідають загальноприйнятим нормам, вихованням ОСОБА_8 займаються батьки та стосунки між ними є доброзичливими, навчається на задовільному рівні, має доброзичливі відносини з викладачами, приймає участь у позашкільному житті навчального закладу, взаємини з однолітками дружні, у колі друзів особи з асоціальною поведінкою відсутні, у зв`язку з чим вважали, що перевиховання ОСОБА_8 можливе без реального позбавлення волі.

До пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин, суд вважає за необхідне віднести:

- вчинення злочину неповнолітньою особою,

- щире каяття, оскільки, як з`ясовано у судовому засіданні та вбачається зі звіту наданого службою у справах дітей, останній в повному обсязі визнав свою вину, усвідомив серйозність скоєного, шкодує про свої дії та готовий нести відповідальність за них, бажаючи змінити свою попередню поведінку на краще, відшкодував потерпілому завдані збитки, попросив пробачення у потерпілого та потерпілий не має до ОСОБА_8 жодних претензій,

- активне сприяння розкриттю злочину, так як він з самого початку проведення досудового розслідування повідомляв правоохоронним органам та суду факти події, які відповідали дійсності.

Обтяжуючих відповідальність обставин судом не встановлено. При цьому, суд не може взяти до уваги зазначену в обвинувальному акті та прокурором у судовому засіданні як обставину, що обтяжує покарання обох обвинувачених вчинення злочину групою осіб, оскільки така обставина зазначена в обвинувальному акті як кваліфікуюча ознака, тому суд згідно з ч.4 ст.67 КК України не має права ще раз враховувати її при призначенні покарання, як таку, що його обтяжує.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винним, у виді обмеження волі.

Разом з цим, оскільки ОСОБА_8 на момент вчинення злочину був неповнолітнім, вчинив злочин середньої тяжкості, щиро розкаявся та після вчинення злочину: має бездоганну поведінку, належні умови життя та виховання, піддався позитивному впливу зі сторони дорослих, то на даний час він не потребує застосування покарання, тому на підставі ст. 105 КК України його необхідно звільнити від покарання, застосувавши до нього такі примусові заходи виховного характеру, як передача під нагляд матері строком на 1 рік.

Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, на яких наполягав захисник та ОСОБА_8 , суд не вбачає, оскільки згідно ст.45 КК України від відповідальності через дійове каяття звільняється особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості. В даному випадку, ОСОБА_8 , як вже зазначалось вище, вчинив умисний злочин середньої тяжкості, що дає підстави стверджувати про відсутність у суду підстав для застосування ст.45 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_11 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, зокрема те, що він вчинив умисний злочин середньої тяжкості. Згідно даних, що характеризують особу винного, він є судимий, на обліку в диспансерах не перебуває.

До пом`якшуючих покарання ОСОБА_11 обставин, суд вважає за необхідне віднести: активне сприяння розкриттю злочину, оскільки він як під час проведення досудового розслідування, так і суду повідомив обставини події, які відповідали дійсності.

Водночас, в обвинувальному акті та в судовому засіданні прокурор зазначав про наявність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_11 обставини як щире каяття, але суд з такою позицією погодитись не може.

При цьому, приходячи до висновку про відсутність у ОСОБА_11 щирого каяття, суд виходить з роз`яснень, які надав ККС Верховного суду у постанові від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, хоча під час розгляду справи у суді ОСОБА_11 і заявляв про щире каяття, проте, таке розкаяння, на переконання суду, мало формальний характер. Так, в матеріалах справи відсутні дані та потерпілий не підтвердив в судовому засіданні того, що ОСОБА_11 раніше просив у нього пробачення, під час судового розгляду, не дивлячись на наявність в залі суду потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_11 не висловив йому свого жалю стосовно вчиненого та не просив пробачення. Зазначав, що відшкодувати матеріальні збитки потерпілому не має можливості через скрутне матеріальне становище, проте, суд вважає, що, будучи працездатною особою та не маючи вад зі здоров`ям, він за період часу, який манув після події (більше року) мав реальну можливість на те, щоб компенсувати хоча б у якому розмірі завдані потерпілому збитки. Але, ОСОБА_11 навпаки, не тільки не відшкодував шкоду потерпілому, а у цей період вчинив інший корисливий злочин проти власності та не виконав покарання згідно вироку у виді штрафу.

І тому, таке ставлення винної особи до вчиненого нею порушення та його поведінка після вчинення злочину вказує на те, що в даному випадку відсутня така пом`якшуюча покарання ОСОБА_11 обставина, як щире каяття.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_11 обставин судом не встановлено, а зазначену прокурором в обвинувальному акті та в судовому засіданні як обтяжуючу обставину вчинення злочину у групі осіб, суд такою не визнає з огляду на вимоги ч.4 ст.67 КК України.

Враховуючи такі обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винним, у виді обмеження волі.

Крім того, оскільки ОСОБА_11 засуджений вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 22.11.2019 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу, то остаточне покарання йому потрібно призначити за правилами ст.71 КК України, за сукупністю вироків та згідно вимог ч.3 ст.72 КК України.

Згідно із ст.ст.118, 124 КПК України з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на користь держави необхідно стягнути у солідарному порядку витрати, пов`язані з проведенням експертизи на суму 429,00 грн., а у разі відсутності коштів у ОСОБА_8 , стягнення проводити у солідарному порядку з ОСОБА_11 та батьків ОСОБА_8 матері ОСОБА_13 та батька ОСОБА_14 .

Крім того, на підставі ст.100 КПК України необхідно вирішити долю речових доказів.

Керуючись ст.ст. 368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 105 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання, застосувавши до нього примусовий захід виховного характеру, передбачений п.3 ч.2 ст.105 КК України, у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_13 строком на один рік.

ОСОБА_11 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71, ч.3 ст.72 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі за цим вироком та покарання за вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 22.11.2019 року за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. виконувати самостійно.

Строк покарання ОСОБА_11 у виді обмеження волі обчислюється з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 (а у разі відсутності у останнього коштів з його батьків: ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ) на користь держави судові витрати в сумі 429,00 грн.

Речовий доказ - мобільний телефон марки XIOMI REDMI, що належить потерпілому та зберігається в матеріалах кримінального провадження №0000674 після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю ОСОБА_4 .

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми, а для засуджених з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1