Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/6095/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2020 м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання старшого слідчого СВ УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження № 0000199 від 03.07.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , -
УСТАНОВИВ:
Слідчий СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження № 0000199 від 03.07.2019.
Досудовим розслідуванням встановлено, що в провадженні СВ Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві знаходиться кримінальне провадження №0000199 від 03.07.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Органом досудового розслідування встановлено, що у невстановлений в ході досудового розслідування день, час та місці у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання та пересилання з метою збуту та збут наркотичного засобу за попередньою змовою групою осіб. В подальшому, остання вступила у злочинну змову разом із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою незаконного збуту на території м. Києва наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадон, в результаті чого ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розробили між собою злочинний план дій, відповідно до якого ОСОБА_8 перебуваючи у м. Запоріжжя здійснювала відправлення за допомогою послуг ТОВ «Нова Пошта» обумовленої кількості наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон у розфасованому вигляді, у свою чергу ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебуваючи у м. Києві отримували відправлення у відділеннях ТОВ «Нова Пошта» та здійснювали розкладання наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадон в обумовлених місцях. Також відповідно до злочинного плану у обов`язки ОСОБА_8 входило приймати вхідні дзвінки від наркозалежних осіб з метою придбання ними наркотичного засобу, отримувати грошові кошти на банківську картку у якості оплати за наркотичний засіб, після отримання грошових коштів ОСОБА_8 здійснювала конференц-зв`язок із ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які вказували наркозалежним особам точне місцезнаходження наркотичного засобу.
Так, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання та пересилання з метою збуту та збут наркотичного засобу за попередньою змовою групою осіб, 29.11.2019 приблизно о 15 год. 03 хв. до ОСОБА_8 надійшов вхідний дзвінок від ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (яка діяла на підставі ст. 5 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними»), яка обговорила умови придбання наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадон. Після чого ОСОБА_8 реалізуючи свій злочинний план дій, вказала ОСОБА_10 номер банківської картки на яку потрібно перерахувати грошові кошти у сумі 350 гривень в якості оплати за наркотичний засіб, на що ОСОБА_10 погодилась. Перерахувавши грошові кошти на банківську картку ОСОБА_10 здійснила телефонний дзвінок до ОСОБА_8 , яка впевнившись про перерахування грошових коштів, за допомогою конференцзв`язку з`єднала ОСОБА_10 із ОСОБА_7 який вказав точне місцезнаходження наркотичного засобу, а саме згорток з фольги у якому знаходився поліетиленовий згорток фіолетового кольору з кристалоподібною речовиною білого кольору.
В ході досудового розслідування, встановлено, що в наданій на дослідження кристалічній речовині білого кольору виявлено наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,102 г.
Метадон (фенадон), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», «Список № 1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в «Таблиці 1», є наркотичним засобом, обіг якого обмежено.
Вказані особи, попередньо, умисно й добровільно, усвідомлюючи наслідки своїх протиправних дій зорганізувалися в організовану групу з метою вчинення тяжкого злочину, скоєння якого було необхідною умовою для реалізації злочинного умислу, спрямованого у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту та збуті наркотичного засобу, склавши при цьому єдиний план злочинних дій, відомий всім учасникам організованої групи, з розподілом функцій та ролей кожного учасника групи.
ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
У судовому засіданні прокурор внесене до суду клопотання підтримав, просив його задовольнити, з підстав наявності ризиків та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та виконання процесуальних рішень у справі, а відтак, наголошував, що відносно ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, надав письмові заперечення на клопотання, просив також обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Підозрюваний ОСОБА_7 , в судовому засіданні проти задоволення клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував та просив обрати домашній арешт, підтримавши думку свого захисника. Зазначивши, що має на утриманні малолітню дитину, яка є інвалідом. Дружина не працює, так як потрібно доглядати доньку.
Заслухавши прокурора, підозрюваного та його захисника, вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання, у зв`язку з наступним.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності підстав, зазначених статтею 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, які зазначені статтею 178 КПК України.
Як встановлено судом, 07.03.2020 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
27.04.2020 керівником Київської місцевої прокуратури №7 у порядку ст. 294 КПК України було продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000199 від 03.07.2019 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України до 3-х місяців тобто до 06.06.2020.
28.04.2020 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27.05.2020.
22.05.2020 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06.06.2020.
28.05.2020 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000199 до 06.07.2020
Відповідно до Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.
Метою попереднього ув`язнення згідно з цим законом є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі (екстрадиції) або транзитного перевезення особи.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою для застосування запобіжного заходу (в тому числі у вигляді тримання під вартою) відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Запобіжні заходи, у тому числі тримання під вартою, як і затримання особи, є видами заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 131 КПК України). Ці заходи, як і направлення особи до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи та переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження не можуть переслідувати мету покарання особи за вчинений злочин, оскільки це суперечить презумпції невинуватості.
Затримання, тримання особи під вартою, направлення її до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи, переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження є заходами не кримінально-правового, а кримінально-процесуального характеру, що мають на меті виключно забезпечення належного здійснення кримінального провадження. Застосування цих заходів не може розглядатись як безпосередній наслідок вчиненого злочину, оскільки вони обумовлені не визнанням судом особи винною, а застосовуються до моменту постановлення вироку та/або до набрання ним законної сили за наявності відповідних підстав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення та про наявність достатніх підстав, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, зазначеному у клопотанні, що має місце по даному кримінальному провадженню, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого, обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
При вирішенні питання щодо запобіжного заходу підозрюваному, суд також враховує, що при застосуванні та продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно дотримуватися вимог ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, при цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
При розгляді даного клопотання, суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, виходить з усвідомлення, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, і що це питання не може вирішувати «in abstracto». Це питання має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими суд мотивує своє рішення, та належно задокументованих фактів. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV). Суд зауважує, що тяжкість висунутих обвинувачень, ризик ухилення від слідства та суду, незаконний вплив на свідків були підставами для винесення ухвали про обрання щодо обвинувачених запобіжного заходу. Надалі, продовжуючи строк тримання під вартою, суд наводив підстави у своїх рішеннях, посилався на належність раніше обраного запобіжного заходу. Проте, згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для подальшого тримання під вартою (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), заява № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І.А. проти Франції» (I.A. v. France), заява № 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж, такі підстави мають бути чітко сформульовані у відповідних рішеннях національних судів (Рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 61).
Також, у Рішеннях ЕСПЛ «Летельє проти Франції», «Мамедова проти Росії», а також правових позицій, викладених у п. 80 Рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», та у рішенні від 12 січня 2012 р. у справі «Тодоров проти України», визначено принцип призначення альтернативного запобіжного заходу, згідно з яким «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».
У справі «Ігнатов проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, разом зі статтями 2, 3 і 4, є серед основоположних прав, що захищають фізичну безпеку особистості і в цій якості її важливість має першорядне значення. Її головна мета полягає в тому, щоб не допустити свавільного або необґрунтованого позбавлення волі. Зокрема, можна ідентифікувати три основні засади у практиці Суду: вичерпний характер винятків, які повинні бути інтерпретовані строго і які не допускають широкого трактування відповідно до інших положень Конвенції (зокрема, статті 8-11 Конвенції); законності затримання, включаючи матеріальне та процесуальне право, що є вимогою ретельного дотримання принципу верховенства права. Одним з найбільш поширених видів позбавлення волі у кримінальному провадженні є досудове тримання під вартою. Таке тримання є одним із винятків із загального правила, що кожна людина має право на свободу (параграф 1 статті 5), та передбачено в підпункті (с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Період, який повинен прийматися до уваги, починається, коли особу затримують або беруть під варту, і закінчується, коли він або вона звільняється і/або виголошується вирок, навіть якщо це тільки вирок суду першої інстанції (див Бузаджі проти Республіки Молдова, №. 23755/07, § 84 і 85, ECHR 2016, з подальшими посиланнями).
При цьому, у даному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед 10 іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, ECHR 2000-IV;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). У зазначеній справі, продовжуючи строк дії запобіжного заходу, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 р.). Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання підозрюваного під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).
Прокурор в своєму клопотанні зробив посилання на те, що в ході досудового розслідування на даний час не отримано результати проведених негласних слідчих дій та не проведено процедуру розсекречування (клопотань, протоколів, ухвал, доручень, постанов); триває проведення експертиз матеріалів, речовин та виробів, також, наявна необхідність додатково допитати підозрюваних з приводу обставин вчинення вищеописаних кримінальних правопорушень. Втім, це не може бути єдиним обґрунтуванням продовження тримання під вартою, оскільки сторона обвинувачення не позбавлена можливості, навіть при відмові у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зібрати докази по обвинуваченню ОСОБА_7 , в тому числі, провести відповідні експертні дослідження.
Враховуючи практику рішень ЄСПЛ, в тому числі обставини, встановлені рішенням ЄСПЛ Подвезько проти України та вирішуючи аргументи «за» і «проти» продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд доходить висновку, що аргументи за звільнення на даний час превалюють, оскільки раніше заявлені ризики передбачені пунктами 1 і 5 ч.1 ст.177 КПК на теперішній час втратили свою актуальність, а закінчити досудове розслідування не можливо виключно через необхідність проведення ряду слідчих та процесуальних дій, що не є підставою для продовження строків тримання під вартою.
Крім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що 12.10.2017 року ЄСПЛ було ухвалене остаточне рішення у справі Безбородов та інші проти України до якого була об`єднана справа Пекнич проти України, яка розглядалась Ковпаківським районним судом м.Суми і по якій Європейський суд констатував порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно того, що тривалість кримінального провадження відносно ОСОБА_11 , який тримався під вартою була надмірною і не відповідала вимозі розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Таким чином, аналізуючи доводи прокурора щодо необхідності продовження підозрюваному ОСОБА_7 найбільш суворого виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також зіставляючи їх з вищевказаними вимогами кримінального процесуального закону і практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя вважає, що прокурором не наведено достатніх і належних доказів того, що підозрюваний зможе впливати на свідків або іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, враховуючи, що до клопотання прокурора не долучено відповідних доказів можливого такого впливу за час проведення досудового розслідування, які б могли бути належним чином оцінені судом. Всі докази у кримінальному провадженні зібрані і перебувають у володінні сторони обвинувачення, при цьому, як суд зазначав вище, лише тяжкість можливого покарання не може бути підставою для продовження строку підозрюваного ОСОБА_7 найсуворішого виду запобіжного заходу, а отже, в цій частині прокурор не довів наявність цих ризиків.
В той же час, суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, наразі може існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливого переховування підозрюваного від слідства та суду, однак, наявність лише цього ризику, за відсутності того, що прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цьому ризику, відповідно до вимог ст. 194 КПК України, не може бути підставою для продовження підозрюваному ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а отже, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, наявність у підозрюваного постійного місця проживання, міцність соціальних зв`язків, у тому числі, наявність родини, доньки, яку він виховує з дружиною, наявність у малолітньої дитини тяжких захворювань, відсутність інформації про підозру його у вчиненні інших кримінальних правопорушеннях, слідчий суддя дійшов висновку, що підозрюваному ОСОБА_7 необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, що передбачено ст. 181 КПК України та полягає в забороні підозрюваному цілодобово залишати житло, з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою ст. 194 КПК України, оскільки, на думку слідчого судді, застосування такого, запобіжного заходу, зможе запобігти вищевказаному ризику, передбаченому ст. 177 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 176 - 179, 184, 193 - 194, 196, 309, 369-372, 376, 395 КПК України, практикою Європейського суду з прав людини, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого СВ УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження №0000199 від 03.07.2019 р., за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовити;
Змінити запобіжний захід відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
В іншій частині, в задоволенні вимог клопотання відмовити;
Покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:
прибувати до слідчих слідчої групи слідчого відділу УП в метрополітені управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у вказаному кримінальному провадженні за першою вимогою;
не відлучатися за межі м. Києва, без дозволу слідчого, прокурора, або суду;
повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи/навчання;

здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

повністю утриматись від спілкування зі свідками та потерпілими, анкетні дані яких, зазначені в поданому до суду клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з додатками, окрім, сторони захисту та обвинувачення;

докласти дієвих зусиль для проходження курсу лікування від наркотичної залежності;

Строк виконання покладених обов`язків рахувати до 06 липня 2020 року;

Обов`язки покладаються на ОСОБА_7 на строк дії ухвали;

Контроль за виконанням ухвали покласти на старшого слідчого СВ УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 ;

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, представники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтись в житло, під арештом в якому він перебуває цілодобово, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю;

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1