Дата документу 22.04.2020 Справа № 332/4687/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/4687/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/795/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор»),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, офіційно не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

15 серпня 2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 13 серпня 2019 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні 2 епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

10 серпня 2019 року приблизно о 15 год. 40 хв. в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , між ОСОБА_7 та його братом ОСОБА_11 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , утримуючи кухонний ніж в правій руці, наніс ОСОБА_11 один тичковий удар вказаним ножем в область тулубу зліва, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення лівої поперекової області з ушкодженням лівої нирки, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Після цього, ОСОБА_7 направився з кухні до спальної кімнати вказаної квартири, де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та його вітчимом ОСОБА_12 виник конфлікт, під час якого останній наніс один удар м`якою частинної сидіння табурету в область голови ОСОБА_7 . Одразу після цього, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , утримуючи кухонний ніж в правій руці, наніс останньому не менше двох тичкових ударів вказаним ножем в область тулубу, чим спричинив йому тілесні ушкодження: колото-різані поранення на передньо-зовнішній та передньо-внутрішній поверхнях лівого плеча (в нижній третині), які кваліфікуються не менш ніж як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та які в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають, а також одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення передньої черевної стінки з локалізацією шкірної рани на животі в епігістальній області по середній лінії, з ушкодженнями шкіри, підшкірно-жирової клітковини, прямих м`язів живота, пристінкової очеревини, лівої частки шлункової артерії та підшлункової залози, що ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану - геморагічного шоку, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_12 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, просить призначити йому більш м`яке покарання, оскільки він повністю визнав свою вину, розкаюється у вчиненому та захищав свою мати.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вчиненню ОСОБА_7 злочину передувала протиправна поведінка самих потерпілих, які протягом більш ніж 5 років вели аморальний спосіб життя, зловживали спиртними напоями, ніде не працювали, виносили з дому металеві предмети, продукти харчування, чинили домашнє насильство у відношенні членів сім`ї.

В день події ОСОБА_11 почав чіплятись до ОСОБА_7 , нецензурно ображав його та матір та почав кидатись на обвинуваченого, який в той момент тримав ніж у руках, та будучи обуреним на таку поведінку потерпілого, наніс йому один удар ножем в область тулуба.

Після цього, до ОСОБА_7 почав чіплятись ОСОБА_12 , який також почав його ображати, вимагати гроші на спиртне та вдарив обвинуваченого табуретом по голові, на що останній обурився та наніс потерпілому два тичкових удари в область тулуба.

Про вчинене обвинувачений повідомив свою матір та попрохав викликати швидку допомогу та поліцію, а до моменту прибуття медичних працівників він намагався зупинити кров у потерпілих.

Звертає увагу, що призначаючи покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував визнання вини, щире каяття, протиправну поведінку потерпілих, надання їм медичної допомоги після вчинення злочину, а також позицію потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які просили призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року та призначити остаточне покарання у вигляді 7 років 1 місяця позбавлення волі.

Від прокурора на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційні скарги, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника та потерпілих, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вчинив інкриміновані йому злочини в період відбування покарання за попереднім вироком, позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання, а також поведінку загиблих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які протягом тривалого часу чинили домашнє насильство, зловживали спиртними напоями та вели аморальний спосіб життя, чим спровокували протиправні дії обвинуваченого.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, у тому числі тяжких, вчинив інкримінований йому злочин в період іспитового строку, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює та суспільно-корисною працею не займається, не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в майже мінімальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятої та не погашеної судимості, вчинення інкримінованого йому злочину в період іспитового строку, неодноразові факти як відбуття покарання в місцях позбавлення волі, так і звільнення від відбування покарання (з іспитовим строком та умовно-достроково) в минулому, два епізоди нанесення тяжких тілесних ушкоджень та наслідки у вигляді смерті двох осіб, вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі, яке на думку колегії суддів не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг з приводу неналежного врахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_7 визнав свою вину, розкаюється у вчиненому, думки потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання, а також того, що вчиненню злочину передувала протиправна поведінка загиблих, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що ОСОБА_7 повідомив про скоєне свою матір, попрохав її викликати швидку допомогу та намагався зупинити кров у потерпілих, не можуть також бути підставами для призначення більш м`якого покарання, оскільки вказані обставини лише свідчать про те, що ОСОБА_7 можливо призначити покарання в наближених до мінімальних межах санкції, що і було зроблено судом першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4