Провадження №11-кп/801/293/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його перегляду та визначення критеріїв для цього, відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України,
засудженого 22.12.2006 року Апеляційним судом Херсонської області за п. п. "б", "г", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 29.05.2007 вирок Апеляційного суду Херсонської області від 22.12.2006 щодо ОСОБА_8 змінено, замість ст. 70 КК України (2001 року) застосовано ст. 42 КК України (1960 року) та ухвалено вважати засудженим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених п. п. "б", "г", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2019 засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання з тих підстав, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання і звільнити умовно-достроково від відбування покарання або замінити його невідбуту частину більш м`яким видом покарання.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі шляхом помилування Президентом України не узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини, який хоча і допускає застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, однак звертає увагу на необхідності правових гарантій для перегляду такого покарання національним судом.

Так, у справі «Пєтухов проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що держава має забезпечити право на розгляді клопотань такого змісту, а тому засуджений ОСОБА_8 вважає, що викладенні у рішенні Суду висновки поширюються також на його права.

У 2004 році Верховна Рада України прийняла закон «Про міжнародні договори», де зазначено порядок та умови їх виконання. Також з цього приводу є постанова Пленуму ВССУ №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Мотиви Суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Херсонської області від 22.12.2006 за п. п. "б", "г", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 29.05.2007 вирок Апеляційного суду Херсонської області від 22.12.2006 щодо ОСОБА_8 змінено, замість ст. 70 КК України (2001 року) застосовано ст. 42 КК України (1960 року) та ухвалено вважати засудженим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених п. п. "б", "г", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як вбачається із клопотання, засуджений просив про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його перегляду та встановлення критеріїв для цього.

Порядок кримінального провадження визначений ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а процедура розгляду таких питань врегульована ст. ст. 537, 539 КПК України.

Згідно положень ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Статтею 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Виходячи зі змісту ст.ст. 81 та 82 КК України застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, не можливе, що вірно констатував суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що частиною першою статті 87 КК України передбачена можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України, а не суду.

З огляду на вказане, місцевий суд вірно зазначив, що правом помилування наділений лише Президент України.

Норми «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практика Європейського суду з прав людини не надає права суддям приймати рішення, які не передбачені нормами КПК України (в тому числі щодо періодичності та умов перегляду покарання у вигляді довічного позбавлення волі), а їх процесуальний порядок чітко не врегульований саме нормами національного законодавства України.

Відсутність правової визначеності у нормах КПК України порядку розгляду таких клопотань не надає суду повноважень вийти за межі своєї компетенції та порушити ст. 6 Конституції України, відповідно до якої органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

На думку Суду, безпідставними є посилання засудженого на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» у якому суд відзначив неузгодженість позиції Уряду України та правозастосовної практики щодо звільнення засуджених до довічного позбавлення волі за певних умов та необхідності реформування системи перегляду таких покарань, оскільки предметом судового розгляду були вимоги конкретного громадянина, який звернувся із позовом проти України.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання засудженого, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2019 про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його перегляду та визначення критеріїв для цього без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4