Провадження № 11-кп/4823/560/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0006414 від 02 серпня 2017 року , за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Сосниця Чернігівської області, громадянки України, не працюючої, розлученої, мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду захисник адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Також просить дослідити письмові докази, вказані в апеляційній скарзі, допитати експерта та призначити повторну судово-медичну комісійну експертизу.

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Зараховано у строк відбування покарання час її перебування під вартою та визначено рахувати початок строку покарання з 02.08.2017 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили без змін.

Стягнуто з неї на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 5439 грн. 40 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченої задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 4000 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 104 000 грн. 60 коп.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 зазначає, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами наявність умислу у ОСОБА_7 на вбивство потерпілого.

На думку апелянта, крім показань обвинуваченої, наданих в суді 1 інстанції, її невинуватість підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 свідка обвинувачення ОСОБА_10 , які вказували на тривалі стійкі дружні стосунки між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що спростовує доводи сторони обвинувачення щодо наявності умислу у його підзахисної на умисне вбивство потерпілого.

Висновок експерта № 676 від 04.08.2017 року про наявність у ОСОБА_11 тілесних ушкодженнях підтверджує правдивість її показань щодо спричинення їй таких тілесних ушкоджень.

Зміст протоколу проведення слідчого експерименту співпадає з версією його підзахисної про події, що сталися 02.08.2017 року, зокрема, щодо обставин отримання потерпілим тілесних ушкоджень.

Висновок експерта № 1085, 84 (б) від 10.10.2017 року не виключає можливість самовільного натикання потерпілого ОСОБА_12 на вказаний ніж за обставин, про які повідомила обвинувачена.

Посилання суду 1 інстанції як на належні та допустимі докази на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 суперечать положенням ст. ст. 23, 97 КПК України, оскільки вони давали показання зі слів обвинуваченої, що в судовому засіданні підтверджені нею не були. Свідок ОСОБА_15 надав показання зі слів ОСОБА_16 , яка відмовилась давати показання в суді, оскільки є дочкою обвинуваченої. З огляду на приписи ст. ст. 23, 97 КПК України такі показання підлягали перевірці шляхом допиту свідка ОСОБА_17 , чого судом зроблено не було. Тому показання вказаних свідків є недопустимими доказами.

Також апелянт стверджує, що до висновків експерта ОСОБА_18 в частині неможливості утворення тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок самовільного натикання на ножа через відсутність необхідної сили чи прискорення, що зумовило натикання на ніж, та до самого висновку №122 від 06.12.2017 року слід відноситись критично, оскільки вони суперечать показанням ОСОБА_11 , наданих суду 1 інстанції та під час проведення слідчого експерименту.

Крім того, твердження експерта про вивчення диску з відеозаписом слідчого експерименту є недостовірними, оскільки на упаковці відсутні бірки, підписи та печатка експертної установи.

Звертає увагу, що перед експертом не ставилося питання щодо можливості самовільного натикання потерпілого на ніж, який знаходився у нього у лівій руці, вперши руків`я ножа у стіну поруч із стільницю, тому експерт ОСОБА_18 вийшов за межі проведеного дослідження, що у відповідності до вимог ст. ст. 101, 110, 356 КПК України свідчить про недопустимість доказу.

Вважає, що суд 1 інстанції, відмовляючи стороні захисту у проведенні повторної комісійної судово-медичної експертизи, порушив право ОСОБА_7 на захист.

Протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом через порушення вимог ст. ст. 23, 240 КПК України, оскільки при проведенні слідчої дії фактично було здійснено відеофіксацію показань свідка.

В порушення вимог 103-107 КПК України, протоколи огляду місця події від 02.08.2017 року та протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2017 року за участю свідка ОСОБА_16 не містять даних про залучення спеціалістів при їх проведенні та не містять підписів всіх учасників, тому вони є недопустимими доказами.

Крім того, протокол огляду місця події є недопустимими доказом, так як під час досудового слідства не дотримано вимог ст. ст. 233, 237 КПК України щодо отримання у слідчого судді дозволу на проведення вказаної процесуальної дії.

В порушення вимог ст. ст. 86, 94, 370 КПК України, вказані недоліки місцевим судом враховані не були.

Інші докази у кримінальному провадженні прямо чи опосередковано підтверджують лише факт смерті потерпілого, проте жодним чином поза розумним сумнівом не спростовують показання обвинуваченої щоло відсутності у неї умислу на вбивство та не доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Також вважає, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК України (вбивство через необережність), що за умови доведеності її вини підлягала застосуванню.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 02 серпня 2017 року, близько 15 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно руками завдала не менше чотирьох травмуючих дій в область шиї ОСОБА_19 , заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді синців та саден шиї, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень, а також один удар лезом ножа, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді різаної рани правого передпліччя, що має ознаки легкого тілесного ушкодження, та з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_19 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті та бажаючи їх настання, умисно нанесла потерпілому один удар лезом ножа в область живота, чим спричинила останньому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота із ушкодженням печінки, яке має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та має прямий причинний зв`язок із настанням смерті.

Смерть ОСОБА_19 настала через масивну крововтрату, що виникла внаслідок колото-різаного поранення живота із ушкодженням печінки.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити; потерпілої, яка вважала вирок суду законним та обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала; думку прокурора, який просив апеляційну скарги залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні суду 1 інстанції обвинувачена ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала частково та показала, що смерть потерпілого була зумовлена її діями, проте стверджує, що не мала умислу на вбивство.

Також показала, що з потерпілим ОСОБА_19 вона познайомилась в 2003 році та спільно проживали разом до 2008 року. ОСОБА_12 підстійно зловживав спиртними напоями. В 2008 році вона познайомилась з іншим чоловіком, з яким стала співмешкати з грудня 2008 року, але із почуття жалю відносини з ОСОБА_19 не припинила.

02.08. 2017 року, в ранковий час, ОСОБА_12 зателефонував їй та домовився про зустріч. Прийшов до неї в обідній час, перебував в стані алкогольного сп`яніння, з собою приніс горілку та пиво, яке майже сам випив, вона тільки пригубила самогону. Потерпілий сильно сп`янів, перестав її впізнавати та виганяв з квартири, тому вона попросила закінчувати застілля та відчинила вхідні двері з проханням до ОСОБА_12 залишити її квартиру. Той виходити відмовився та у відповідь викинув на міжсходовий майданчик мобільний телефон. Вона кликала на допомогу сусідів, стукала до них у двері, але ніхто не вийшов. Повернувшись до квартири, на кухні вона побачила ОСОБА_19 , який з сокирою в руках рухався на неї. Вона відступала у коридор, де їй вдалося ухилитися та відібрати у потерпілого сокиру, яку вона сховала під подушку в іншій кімнаті. Після чого пішла на кухню, де ОСОБА_12 допивав спиртне. Він був збуджений, став бігати по кухні, стрибав, а потім з кухонної стільниці взяв лівою рукою ніж, тримаючи його у напрямку лезом до свого тулуба та махаючи перед собою, сказав: «Думаєш слабо». Вона не розуміла, що мав на увазі і що хотів робити ОСОБА_12 , але відчула небезпеку та встала перед ним. Подальші події точно відтворити не може, але їй здається, що вона схопила ОСОБА_12 та розвернувши його до мийки, штовхнула, щоб звільнити вихід з кухні, і можливо від її поштовху ОСОБА_12 наштрикнувся лівим боком на ніж, який вперся руків`ям об стіну. Після отримання ножового поранення він не впав, а розвернувся до неї, тримаючись рукою за руків`я ножа, якого витяг із свого тулуба. Вона вихопила у потерпілого ножа та вибігла з ним у кімнату, де почула, як ОСОБА_12 упав. Повернувшись до кухні, на підлозі, вона побачила мертве тіло.

В апеляційній інстанції вона підтримала дані показання.

Окрім часткового визнання ОСОБА_7 вини, її винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення також підтверджується доказами у кримінальному провадженні, які були безпосередньо досліджені судом 1 інстанції в судовому засіданні і яким дана належна оцінка в їх сукупності та взаємозв`язку, з чим погоджується і апеляційний суд.

В судовому засіданні суду 1 та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_9 показала, що обвинувачену ОСОБА_7 знає більше 10 років, вона спілкувалась з її сином ОСОБА_20 , проте спільно вони не проживали, лише зустрічались. На фоні ревнощів між ними виникали конфліктні ситуації, після яких у сина були тілесні ушкодження у виді забоїв, подряпин та саден. Зі слів сина їй відомо, що у 2013 році вона його вдарила сокирою по голові, а у 2015 році якимось предметом по голові і розбила голову.

01.08.2017 року, в обідній час, син останній раз зателефонував їй. 02 серпня 2017 року він їй вже не дзвонив, а ввечері його телефон був поза межами досяжності.

Обставини позбавлення життя сина їй відомі лише з переказів, але вона переконана, що ОСОБА_7 вчинила вбивство умисно. Цивільний позов підтримує у повному обсязі.

Допитаний судом 1 інстанції свідок ОСОБА_10 показав, що обвинувачену ОСОБА_7 знає дуже давно, оскільки проживає по сусідству. Вона позитивна, не конфліктна, громадського спокою не порушує, скарг на неї не чув та має з нею дружні сусідські відносини. Іноді до обвинуваченої додому приходив її знайомий ОСОБА_19 , які між ними були стосунки, йому не відомо. Конфліктних ситуацій між ними він ніколи не чув. 02.08.2017 року, в після обідній час, він бачив ОСОБА_7 , яка була в шоковому стані та сказала, начебто, що «Убила ОСОБА_21 ». Пізніше того дня він дізнався, що у її квартирі дійсно сталося вбивство. Також повідомив, що у під`їзді ніде крові він не бачив.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні суду 1 інстанції показав, що ОСОБА_22 його дівчина і дочка обвинуваченої, з якою вони спільно проживають тривалий час. 02 серпня 2017 року, після 15-00 год., він чув як ОСОБА_23 з кимсь розмовляла по телефону, після чого була дуже збентежена та повідомила, що у мами щось трапилось, проте що трапилося вона не сказала. Приїхавши до квартири, де проживала обвинувачена ОСОБА_7 , на кухні він побачив мертвого чоловіка та заплакану ОСОБА_7 , яка повідомила, що вже викликала поліцію. Коли приїхала поліція, то обвинувачена повідомила, що на потерпілого на подвір`ї напали невідомі, вдарили його ножем, після чого він зайшов до квартири, впав і помер. В під`їзді ніде крові він не бачив, хоч неодноразово цього дня ходив сходами.

Свідок ОСОБА_14 , поліцейський патрульної поліції, суду 1 інстанції повідомив, що на початку серпня 2017 року, перебуваючи в патрульному наряді, отримали повідомлення про виклик на АДРЕСА_3 , а саме, жінка повідомила, що до неї в квартиру прийшов з тілесними ушкодженнями її знайомий, зазначивши, що його на вулиці біля під`їзду, в ході раптово виниклого конфлікту, вдарили ножем, після цього він упав на кухні та помер. Близько 16 год. вони прибули на місце події, де обвинувачена повідомила інформацію, яка містилась у вищезгаданому повідомленні. На полу у кухні вони побачили труп чоловіка з ножовим пораненням, у великій калюжі крові. Характер виявлених ушкоджень не відповідав версії ОСОБА_7 . Вони оглянули квартиру, під`їзд та територію біля будинку, у яких інших слідів крові не виявили. Сусіди біля під`їзду повідомили, що ніякого конфлікту цього дня не помічали. Пізніше дочка обвинуваченої сказала, що мати повідомила їй, що вбила чоловіка.

Свідок ОСОБА_13 , поліцейський патрульної поліції, в судовому засіданні надав аналогічні свідчення.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є недопустимими доказами, оскільки вони є показаннями з чужих слів - безпідставні.

За змістом положень статей 86, 87 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Положеннями ст.97 КПК України передбачено, що показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - це працівники поліції, які прибули на місце вчинення злочину, у судовому засіданні вони повідомляли виключно ті факти та обставини події, очевидцями яких вони були безпосередньо, на які суд і послався у своєму рішенні. Тому їх показання не є показаннями з чужих слів. Крім того, як встановлено вироком суду, вищезазначені свідки були учасниками подій, вони не давали в судовому засіданні свідчень, стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження. Тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

Є такими, що не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги захисника про визнання показань свідка ОСОБА_15 недопустимим доказами, так як у вироку суду відсутні посилання на повідомлення ним обставин, які стали відомі йому від інших осіб, зокрема, від свідка ОСОБА_16 .

Свідчення потерпілої та свідків суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм належну оцінку та правильно визнав їх достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Зокрема, даними протоколу огляду місця події від 02.08.2017 року про обстановку на місці події, де, окрім іншого, було виявлено труп ОСОБА_19 з тілесними ушкодженнями у виді проникаючої рани на грудях, жіночу майку зі слідами речовини бурого кольору, сокиру та ніж зі слідами речовини бурого кольору (том 1 а.п. 108-128).

Посилання захисника на те, що огляд місця події був проведений з порушенням вимог процесуального закону без дозволу суду, а відтак протокол цієї слідчої дії є недопустимим доказом, не ґрунтується на законі. При перевірці даного доводу скарги колегія суддів слідує практиці, яка висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду (провадження № 51-230 км 18), де наголошено, що огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Так, обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення про можливі отримання ОСОБА_19 тілесних ушкоджень, від яких він упав без ознак життя. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в процесі якого виявлено труп ОСОБА_19 з ознаками насильницької смерті. Місце виявлення трупа завжди вважається місцем події незалежно від того, де настала смерть певної людини. Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду.

Крім того, відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, саме обвинувачена повідомила про подію до служби 02. При цьому вона була ініціатором того, щоб викликати поліцію. Огляд вказаного в протоколі місця події розпочався ще до внесення відповідних відомостей до ЄРДР та з дозволу дочки обвинуваченої.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що протокол огляду місця події не містить даних про залучення спеціалістів, зокрема, судово-медичного експерта, так як при проведенні вказаної слідчої дії був присутній лікар-експерт ОСОБА_18 , що зазначено в протоколі.

Також вина ОСОБА_7 доводиться даними висновку судово-медичної експертизи № 636 від 03.09.2017 року про ступінь тяжкості, локалізації та механізму заподіяння ОСОБА_19 тілесних ушкоджень, що детально описано у вироку судом 1 інстанції (том 1 а.п. 131-136).

Висновком комісійної судово-медичної експертизи № 122 від 06.12.2017 року встановлено, що тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного проникаючого поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки - не могли утворитись внаслідок самовільного «натикання» потерпілого на ніж, який знаходився у нього у витягнутій лівій руці, внаслідок поштовху останнього в праве плече, як вказує на це підозрювана ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту. Також в наданих матеріалах немає даних про наявність упору в кисть лівої руки потерпілого, без якого, на думку експертів, випадковий характер виникнення виявлених при експертизі тілесних ушкоджень неможливий. Ушкодження у вигляді колото-різаної рани на передній поверхні черевної стінки, що служить початком ранового каналу, який проходить через шкірну, підшкірну клітковину, мечоподібний відросток грудини, ліву долю печінки та закінчується в печінково-шлункові зв`язці утворились внаслідок дії сили в напрямі спереду назад та дещо зверху вниз (більш точно, з встановленням кута до поверхні тіла, встановити напрям дії не представляється можливим у зв`язку з великою різноманітністю розташування та можливістю зміщення шкіри і внутрішніх органів під час отримання тілесних ушкоджень). Ушкодження утворились внаслідок дії сили, достатньої для їх утворення. Під час експертизи не виявлені судово-медичні дані (додаткові надрізи, осаднення, раневі канали), які б свідчили про боротьбу чи різку зміну положення потерпілого після нанесення йому тілесних ушкоджень (том 1 а.п. 85-88).

Судово-медичний експерт ОСОБА_18 у судовому засіданні підтвердив висновки комісійної судово-медичної експертизи та показав, що тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_19 самовільно, внаслідок натискання на ножа, за умов, викладених обвинуваченою, утворитися не могли. Такий висновок обумовлений саме характерними особливостями та глибиною проникнення ножа у тіло потерпілого, а також відсутністю третьої площини напрямку його проникнення. Вказав, що зазначення у відповідному висновку про відсутність упору, було також обумовлено експертами саме наявністю, за версією обвинуваченої, лише однієї площини (облицьована плиткою стіна), що з урахуванням вищезгаданих обставин, виключає фактичну можливість його забезпечення. При проведенні комісійної судово-медичної експертизи експертами враховувались надані матеріали кримінального провадження. При проведенні комісійної судово-медичної експертизи експертами враховувались надані матеріали кримінального провадження, в тому числі протоколи та відео з місця події при проведенні слідчого експерименту з участю обвинуваченої.

Аналізуючи висновки судово-медичної експертизи та зміст показань експерта, колегія суддів вважає безпідставними твердження сторони захисту про те, що тілесні ушкодження у потерпілого утворитися внаслідок самовільного натикання на ножа, оскільки експерт вказав про виключення можливість отримання потерпілим ОСОБА_19 тілесних ушкоджень внаслідок самовільного натикання на ніж від поштовху ОСОБА_7 .

Даними висновку експерта № 166-МК від 24.10.2017 року встановлено, що враховуючи морфологічні особливості ушкодження на клапті шкіри (форма, стан країв та характер кінців, довжина ушкодження та вираженість кінців) та конструктивні особливості представленого ножа (ширина та довжина клинка, товщина та вираженість обушка), а також враховуючи дані отримані під час проведення експериментального пошкодження шкіри наданим на експертизу ножем (схожість експериментального та справжнього ушкоджень за довжиною, формою, кінцями та станом країв), виникнення виявленого ушкодження від дії ножа, наданого на експертизу, не виключається, при зануренні клинка на ширину, відповідну довжині ушкодження на клапті шкіри. На футболці наданій на експертизу наявне одне наскрізне пошкодження, що має ознаки колото-різаного (щілиноподібна, прямолінійна форма, краї рівні, волокна ниток перерізані переважно на одному рівні). Враховуючи розташування, розміри та характер даного пошкодження, воно утворилось від дії одностороннє гострого колюче-ріжучого предмету (типу ножа), що мав лезо середньої гостроти заточки та помірно-виражений обушок, в передню поверхню футболки. Співставляючи морфологічні особливості пошкодження на футболці з конструктивними властивостями представленого на експертизу ножа з урахуванням експериментальних досліджень, не виключається можливість спричинення даного пошкодження цим ножем (том 2 а.п. 30-33).

Висновки судових експертиз, які докладно виписані у вироку суду, а саме: № 676 від 04.08.2017, № 500 від 06.09.2017, № 529 від 13.09.2017, № 81 (б) від 18.10.2017, № 1085, 84 (б) від 10.10.2017, № 94 (б) від 30.10.2017, № 456 від 16.08.2017, №459 від 25.08.2017, №457 від 06.09.2017 щодо слідів крові на предметах меблів, сокири та ножі, а так само на одязі, який належить обвинуваченій, підтверджують перебування 02 серпня 2017 року потерпілого ОСОБА_19 в квартирі обвинуваченої та наявність між ними фізичного контакту (том 1 а.п. 170-172, 184-187, 190-193, 200-203, 206-209, 213-223, 227-241, 245-251).

Висновки даних експертиз детально характеризують обставини та механізм скоєння кримінального правопорушення та беззаперечно підтверджують винуватість ОСОБА_7 в скоєному вбивстві. Їх складено у відповідності до вимог чинного законодавства та компетентними особами, відповідають вимогам ст.ст. 94, 101, 102 КПК України, вони є науково обґрунтованими і суд правильно визнав їх як докази, будь-яких сумнівів у правильності таких висновків не виникло і в колегії суддів.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що під час судового розгляду права обвинуваченої на захист порушені не були, зокрема і щодо вирішення клопотань про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, оскільки такі дотримано судом 1 інстанції у порядок, визначений КПК України.

При проведенні слідчого експерименту 03.11.2017 року обвинувачена в присутності понятих та захисника добровільно розповіла та показала на місці події при яких обставинах ОСОБА_19 були заподіяні тілесні ушкодження (том 2 а.п. 46-48).

На думку колегії суддів, обвинувачена повідомила про отримання потерпілим тілесних ушкоджень самовільно, щоб себе убезпечити від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину.

Крім того, суд 1 інстанції за наслідками розгляду вмотивовано встановив, що протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2017 року за участю свідка ОСОБА_16 , дочки обвинуваченої ОСОБА_7 , є недопустимим доказом, оскільки фактично було проведено її допит, а в судовому засіданні, на підставі ст. 63 Конституції України, вона відмовилася від дачі показань. Тому посилання захисника в апеляційній скарзі на визнання даного протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом є неактуальним.

Згідно виписки № 2354 від 02.08.2017 року, під час медичного огляду обвинуваченої на стан алкогольного сп`яніння, за допомогою приладу Алконт, у неї було виявлено 1 промілле алкоголю, а при токсикологічному дослідженні сечі та крові 3.19 та 2.17 промілле відповідно.

Згідно з висновками судово-психіатричної експертизи №№ 561, 562 від 29.08.2017 року, у ОСОБА_7 психічних розладів на час правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, не виявлено, за психічним станом вона могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Під час проведення експертизи також розладів не виявлено, за своїм психічним станом ОСОБА_7 може вірно сприймати обставини, які мають значення для справи, та давати про них правильні показання, застосування примусових заходів медичного характеру їй не показане. У ОСОБА_7 психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності не виявлено, протиалкогольне лікування їй не показане.

При наведених вище доказах, висновок суду 1 інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 в умисному вбивстві, тобто, умисному протиправному заподіяння смерті ОСОБА_19 відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказах і її дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України.

Часткове визнання вини обвинуваченою суд 1 інстанції вірно розцінив як захисну версію з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Погоджуючись з таким висновком суду 1 інстанції, колегія суддів вбачає направленість дій ОСОБА_7 виключно на реалізацію прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, виходячи з обраного нею способу та її поведінку після вчинення злочину, при цьому будь-які докази на спростування викладених у обвинуваченні обставин та непричетності ОСОБА_7 до даних злочинів відсутні, а її винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги про те, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК України, як вбивство потерпілого з необережності, колегія суддів вважає безпідставними.

Статтею 119 КПК України передбачена відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.

Відповідно до положень ст. 25 КК України, необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна і могла їх передбачити.

Враховуючи дані про обстановку вчинення злочину, спосіб та знаряддя його вчинення, характер виявлених на трупі ОСОБА_19 тілесних ушкоджень в області живота, їх локалізацію і механізм утворення, висновки експертиз, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого і бажала їх настання. Сама локалізація рани та її глибина 12 см свідчать про нанесення удару ножем зі значною силою, що підтверджує висновок суду про направленість умислу ОСОБА_7 на позбавлення життя потерпілого.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що обвинувачена вчинила вбивство ОСОБА_19 через необережність.

Суд 1 інстанції, відповідно до вимог ст. 374 КПК України, навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення як щодо оцінки доказів, так і юридичної кваліфікації дій обвинуваченої.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд, у відповідності до вимог ст. ст. 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставину, що його обтяжує, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась і обґрунтовано дійшов висновку про призначення їй покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією інкримінованої статті, ближче до мінімальної, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженій, яка тримається під вартою в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3