У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 201/8142/19
Провадження № 1-кс/201/4423/19

18 липня 2019 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши заяву адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту,-

В С Т А Н О В И В :

12 липня 2019 року до суду надійшла заява адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2019 у справі № 201/5511/19 в рамках кримінального провадження № 0000462, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України, в якій заявник просив суд скасувати арешт з майна: ноутбук Lenovo Ideapad 310-151sk s/n PF0KM881, веб-бамера Логитек, мобільний телефон Iphone x white imei29280 із сім карткою НОМЕР_1 , аркуш паперу із зразками підпису, пластикові картки «Payoner», «ПриватБанк» Universal, картки «ПриватБанк» НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , предмет порнографічного характеру.

В обгрунтування своєї заяви про скасування арешту з майна, власник майна ОСОБА_4 посилається на те, що під час обшуку 14 травня 2019 року вилучені речі було оглянуто та вони не містили в собі жодної інформації, яка б могла мати доказове значення у кримінальному провадженні № 0000462 від 22 лютого 2019 року.

В судове засідання адвокат ОСОБА_3 не з`явився надав заяву про слухання заяви за його відсутності наполягав на задоволенні.

Прокурор в судове засідання не з`явився надав заяву про слухання справи за його відсутності та підтвердив, що дійсно ухвалою слідчого судді було накладено арешт на майно яке було вилучене під час обшуку та додав, що під час огляду даного майна жодної забороненої кримінальним законом інформації(у тому числі порнографічних фото -відео матеріалів) на вилученій техніці виявлено не було.

Слідчий суддя, дослідивши заяву та додані до неї матеріали, зіставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 22 квітня 2019 у справі № 201/4778/19 в рамках кримінального провадження № 0000462, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надано дозвіл на проведення обшуку, в ході якого було виявлено та вилучено майно: ноутбук Lenovo Ideapad 310-151sk s/n PF0KM881, веб-бамера Логитек, мобільний телефон Iphone x white imei29280 із сім карткою НОМЕР_1 , аркуш паперу із зразками підпису, пластикові картки «Payoner», «ПриватБанк» Universal, картки «ПриватБанк» НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , предмет порнографічного характеру.

14 травня 2019 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в межах кримінального провадження № 0000462, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України накладено арешт на вилучене майно.

Згідно протоколу огляду від 01 червня 2019 року даного майна жодної забороненої кримінальним законом інформації (у тому числі порнографічних фото відео матеріалів) виявлено не було.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у ОСОБА_4 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні триває, жодній особі про підозру у вчиненні злочину не оголошено, версія органу досудового розслідування про те, що вилучене майно є предметом вчинення злочину, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2019 року в межах кримінального провадження № 0000462, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України задовольнити.

Скасувати арешт та заборону користування та розпорядження власнику та будь-яким іншим особам, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2019 року у справі №201/5511/19, провадження №1-кс/201/3070/2019 на:

ноутбук Lenovo Ideapad 310-151sk s/n PF0KM881,

веб-бамера Логитек,

мобільний телефон Iphone x white imei29280 із сім карткою НОМЕР_1 ,

аркуш паперу із зразками підпису,

пластикові картки «Payoner», «ПриватБанк» Universal, картки «ПриватБанк» НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ,

предмет порнографічного характеру

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1