Житомирський апеляційний суд
Справа №294/138/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Бердичівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, інваліда III групи загального захворювання, одруженого, не працюючого, раніше судимого: 18 березня 2019 року Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області за ч.1 ст. 185 КК України до одного року позбавлення волі з іспитовим строком на один рік;

визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання - один рік обмеження волі.

Згідно ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Встановлено ОСОБА_7 тривалість іспитового строку 1 рік.

Вирішено вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 березня 2019 року виконувати самостійно.

Згідно вироку суду 16 грудня 2018 року приблизно о 16 годині ОСОБА_7 , діючи з умислом спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав гроші в сумі 2000 грн, які належали ОСОБА_10 . Вказаними діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.2 ст.185 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор Бердичівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 просить вказаний вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі; на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, призначених цим вироком та вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2019 року шляхом часткового складання покарань, визначити остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; в решті вирок залишити без змін.

Стверджує, що дане кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив до постановления вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2019 року, яким засуджений за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України. До покарання, що належить відбувати реально, ОСОБА_7 не засуджувався. Викладене свідчить, що ОСОБА_7 засуджений даними вироками до покарання із застосуванням статті 75 КК України, а тому остаточне покарання повинно визначатись згідно положень ч.4 ст.70 КК України, за принципами поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти апеляційної скарги прокурора, як такої, що втратила свою актуальність, просили залишити її без задоволення, а оскаржуваний прокурором вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах та ніким з учасників кримінального провадження не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання частково заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, ч.4 ст.70 КК України регламентовано, що якщо після постановления вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановления попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті (за принципами поглинення або складання покарань).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановления вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З аналізу зазначених положень постанови Пленуму Верховного Суду України та положень ч.4 ст. 70 КК України вбачається, що в інших випадках, в тому числі і при призначенні за новий злочин покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення від відбуття призначеного покарання з випробуванням, застосування ч.4 ст. 70 КК України є обов`язковим.

Про це йдеться також і в практиці Верховного суду, а саме в постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 р. № 51-2631 кмо19.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Романівського районного суду Житомирської області від 14.05.2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.185 КК України до 1 року обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України. Дане кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив до постановления вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2019 року, яким засуджений за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України. До покарання, що належить відбувати реально, ОСОБА_7 не засуджувався.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні доводи прокурора знайшли своє часткове підтвердження, вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому повинен бути скасований у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність у відповідності до положень ст. 413 КПК України з постановленням в цій частині нового вироку та призначенням останньому покарання із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України та ст.ст.50, 65-67 КК України у виді позбавлення волі в межах, визначених вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, із застосуванням положень ст. 75 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України . Саме таке покарання, на думку апеляційного суду, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде відповідати правильному застосуванню закону про кримінальну відповідальність.

При цьому вимоги прокурора про призначення обвинуваченому більш суворого покарання , ніж визначено вироками Романівського районного суду Житомирської області та Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області не підлягають задоволенню, оскільки прокурором не наведено для цього жодних обгрунтувань.

В решті вирок суду є законним і обгрунтуованим.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Бердичівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково .

Вирок Романівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК україни призначити покарання у виді 1 року обмеження волі

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначити обвинуваченому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2019 року, - у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності негайно, може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його постановлення.

Судді: