Ухвала

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ
справа № 740/1461/18

провадження № 51-3705ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 , засудженого за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_5 судові витрати за проведення експертиз в сумі 4 814 грн 72 коп. на користь держави.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» 114 грн 96 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» 12 968 грн 87 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 17 615 грн, а всього стягнути 117 615 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у тому, що останній 16 вересня 2015 року близько 13 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-2109, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Миру (Леніна) в с. Вертіївка Ніжинського району в напрямку міста Чернігова поблизу будинку №89 на 66 км автодороги Р-67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» порушив вимоги пунктів 12.4 та 13.1 з урахуванням вимог визначень термінів «безпечна швидкість» і «безпечна дистанція» пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), а саме: перевищив дозволену на рівні 60 км/год швидкість в населеному пункті, не обравши, таким чином, безпечну швидкість, та при наближенні до автомобіля марки ЗАЗ-110557, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду нього по тій самій смузі у попутному напрямку, не дотримався безпечної дистанції до даного транспортного засобу, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ-110557, унаслідок якого пасажир автомобіля марки ЗАЗ-110557 ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнив частково, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_5 змінив та постановив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки.
На підставі ст. 76 КК на ОСОБА_5 покладено обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Своє прохання мотивує тим, що судом першої інстанції належним чином не були оцінені досліджені в судовому засіданні докази та не було враховано недоведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні і відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів щодо його винуватості. Також вважає, що місцевий суд за відсутності доказів допустив припущення щодо доведеності вини ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині. Крім того, апеляційний суд безпосередньо не дослідив докази та не дав їм належної оцінки, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На думку захисника, апеляційний суд безпідставно погодився з висновком місцевого суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, внаслідок чого суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції належним чином не дав оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, що, на його думку, призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та зумовило неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу захисника на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. Так апеляційний суд взяв до уваги показання обвинуваченого, який своєї винуватості у вчиненому злочині не визнав, а також показання потерпілого, який в момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) перебував у відділенні фургону автомобіля, з яким відбулося зіткнення, а тому всіх обставин ДТП безпосередньо не бачив. Крім того апеляційним судом було проаналізовано показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також допитаних в суді першої інстанції судово-медичного експерта ОСОБА_12 та експерта ОСОБА_13 . Окрім вищевказаного апеляційним судом було надано оцінку дослідженим місцевим судом обставинам, що містяться в: протоколі огляду місця події від 16 вересня 2015 року; протоколі огляду місця події від 21 жовтня 2015 року; протоколі огляду місця події від 13 листопада 2015 року; висновку експерта №476 від 15 жовтня 2015 року; протоколі огляду транспортного засобу від 04 грудня 2017 року; протоколі огляду місця події від 13 липня 2017 року; протоколі слідчого експерименту від 21 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_5 ; протоколів проведення слідчих експериментів від 21 та 22 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; висновку експерта №52 від 11 березня 2016 року; висновку експерта №533 від 15 листопада 2016 року; висновку експерта №476 від 15 жовтня 2015 року, згідно якого у робочій гальмівній системі автомобіля ВАЗ-2109 не виявлені несправності, які могли існувати до ДТП та вплинути на розвиток даної пригоди.
Суд першої інстанції оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, з позицією якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_5 керуючи транспортним засобом ВАЗ-2109 в порушення вимог п. 12.4 ПДР, рухався зі швидкістю щонайменше 73 км/год, що не заперечував сам засуджений. Крім того з висновку експерта №683 від 10 січня 2018 року, що узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та протоколами проведення слідчих експериментів від 21 та 22 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суди дійшли висновку щодо порушення ОСОБА_5 вимог п. 13.1 ПДР, пославшись крім іншого на протокол огляду місця події від 13 листопада 2015 року в якому зафіксовано факт справності правої лампи стоп-сигналу у автомобілі ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що суперечить показанням засудженого з цього приводу. Крім того встановлення під час зовнішнього огляду автомобіля ЗАЗ-110557 факту справності стоп-сигналів, що попереджають про його гальмування, не протирічить вимогам статей 233, 237 КПК, а тому доводи захисника в цій частині Суд вважає необґрунтованими.
Також апеляційним судом перевірено твердження сторони захисту про те, що місцевий суд безпідставно критично оцінив показання свідка ОСОБА_11 та висновок експертизи №533 від 15 листопада 2016 року, вказавши, що дані докази були предметом перевірки в суді першої інстанції, під час здійснення якої в мотивувальній частині вироку вказані причини, за яких суд дійшов таких висновків, оскільки розрахунки, які проводились під час здійснення експертизи № 533 від 15 листопада 2016 року базувались на показаннях обвинуваченого, без врахування того, що на місці ДТП відсутні будь-які сліди екстренного гальмування водієм автомобіля ЗАЗ, що заперечують інші учасники ДТП, окрім обвинуваченого. Щодо критичної оцінки показань свідка ОСОБА_11 , суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, зазначив про перебування останнього у дружніх відносинах із обвинуваченим, що могло бути причиною зацікавленості у результатах розгляду кримінального провадження, а також суперечливість наданих ним показань щодо обставин події.
Посилання захисника у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом засад забезпечення права на захист та безпосередності судового розгляду у зв`язку з непроведенням ним повторного дослідження доказів не ґрунтуються на вимогах закону.
Згідно із частиною третьою статті 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, обмежившись аналізом у своїй ухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом. Відтак застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 20, 23 КПК засадам забезпечення права на захист та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвала Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року відповідають вимогам статей 84, 94, 370, 374, 404, 412-414, 415, 419 КПК, є законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 , засудженого за ч. 2 ст. 286 КК.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3