Номер провадження: 11-кп/813/383/19
Номер справи місцевого суду: 495/1480/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2017 року в кримінальному провадженні № 0001006 від 16.10.2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Вознесенівка-2, Тарутинського району, Одеської області, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей: 2007 року народження та 2013 року народження, офіційно не працює, є інвалідом ІІІ групи, раніше не судимого, до арешту зареєстрований та фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обчислюється з 11.03.2015 року, тобто з моменту зміни запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто з 11.03.2015 року до набрання вироком законної сили, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь майнову шкоду в сумі 30 800 грн. Іншу частину позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення майнової шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без розгляду з правом звернення в порядку цивільного судочинства. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 компенсацію моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на її користь майнову шкоду в сумі 15 000 грн. Іншу частину позовних вимог потерпілої ОСОБА_11 щодо стягнення майнової шкоди (вартість спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 20 000 грн.) залишено без розгляду з правом звернення в порядку цивільного судочинства. Позовні вимоги щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 майнової шкоди щомісячно в сумі 1085 грн. до досягнення ним 23 років залишено без розгляду з правом звернення в порядку цивільного судочинства.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 компенсацію моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди відмовлено.

Вироком районного суду також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по справі,-

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що 16.10.2014 року приблизно о 00:40 годині обвинувачений ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. п. 2.1 а), б), 2.3 б), д), 12.3, 12.4, 13.1 та 13.3 «Правил дорожнього руху» України, якими передбачено: п. 2.1 «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, внутрішніх військ МВС, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон)»; п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»; п. 13.1 «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»; п. 13.3 «При обгоні, опереженні, об`їзді перешкоди або в стрічному роз`їзді необхідно дотримувати безпечний інтервал, щоби не створювати небезпеки».

Порушення виразилися в тому, що в зазначений день та час, в темну пору доби, обвинувачений ОСОБА_7 , не маючи водійського посвідчення на право керування транспортним засобом, не маючи свідоцтва на право спільної власності або тимчасовий реєстраційний талон, керуючи технічно справним автомобілем «ВMW 5281», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому здійснював рух зі швидкістю близько 108-124 км/год. по асфальтному, сухому дорожньому покриттю проїзній частині вул. Паркової з боку вул. Шабської у напрямку вул. Сонячній, в м. Білгород-Дністровський, Одеської області.

Наближаючись до будинку № 15, по вул. Парковій, обвинувачений ОСОБА_7 , не спостерігаючи за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався у безпеці своїх подальших дій, не обрав безпечну швидкість свого руху і дистанції, яка б надавала йому змогу постійно контролювати керований ним транспортний засіб, його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням автомобіля, що призвело до його виїзду на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з мотоциклом «SUZUKI RF400R», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_13 , який здійснював рух у зустрічному напрямку з боку вул. Сонячної.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу «SUZUKI RF400R» потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди. Смерть ОСОБА_13 сталася від поєднаної травми голови, грудини, живота і кінцівок.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди мотоциклу «SUZUKI RF400R» пасажир мотоциклу потерпіла ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження від яких загинула на місці пригоди. Смерть ОСОБА_15 сталася від поєднаної травми голови, живота і кінцівок.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_16 просить зазначений вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, цивільні позови потерпілих залишити без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції при ухвалені вироку не прийнято до уваги докази, надані стороною захисту, а саме висновок автотехнічної експертизи, проведений експертом ОСОБА_17 . Також вказує, що районним судом прийнято до уваги неналежні докази, а саме висновки експертиз, здійснених екпсретом ОСОБА_18 ; не обґрунтовано висновок щодо впливу відсутності посвідчення водія в обвинуваченого на вказане ДТП та чим саме встановлено його відсутність, не обґрунтовано висновок районного суду щодо відволікання обвинуваченого під час керування транспортним засобом. Крім цього зазначає, що свідки не були очевидцями ДТП. Вказує, що судом не вмотивовано рішення щодо цивільного позову потерпілих. Також, на думку апелянта, суд, призначаючи покарання обвинуваченому не врахував його стан здоров`я внаслідок ДТП, наявність дружини та двох малолітніх дітей на утриманні.

Захисник обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в доповненнях до апеляційної скарги просить, згідно ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону України від 26.11.2015 року) зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто період з 06.12.2014 року по 10.02.2015 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 06.12.2014 року слідчим суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в кримінальному провадженні №0001006 від 16.10.2014 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено на шістдесят днів. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 скасовано, та останньому обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами; зазначити обтяжуючу покараня обставину скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння; повністю задовольнити цивільні позови потерпілих. Зазначають, що суд не прийняв до уваги позицію потерпілих щодо необхідної міри покарання, наслідки скоєного злочину та його тяжкість. Висновок про відсутність обтяжуючої обставини скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння є необґрунтованим, так само як необґрунтованим є рішення по цивільним позовам.

Позиції учасників судового провадження.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, направили клопотання про розгляд апеляційних справ за їх відсутності, зазначивши, що повністю підтримують вимоги своїх апеляційних скарг та заперечують проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 .

Приймаючи до уваги вищевикладене, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності потерпілих.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваечного та захисника, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих; думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вирок районного суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що районним судом не в повній мірі дотримано зазначені вимоги кримінального, кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності обгрнутування висновків районного суду про причинно-наслідковий зв`язок між наявністю чи відсутністю у ОСОБА_7 посвідчення водія, реєстраційних документів на транспортний засіб та ДТП, а також про відсутність доказів того, що ОСОБА_7 відволікся від керування транспортним засобом, є необґрунтованими, виходячи з такого.

Дослідженням оскаржуваного вироку районного суду встановлено, що суд першої інстанції вірно зазначив, що незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, підтверджується долученими до матеріалів кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показами потерпілих: ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 ; показаннями свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 ; показаннями експерта ОСОБА_31 .

Також вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкотиінованого йому кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця ДТП від 16.10.2014 року, (т. 2 а. с. 109-127); протоколами огляду транспортних засобів від 16.10.2014 року, (т. 2 а. с. 128-131, 132-136); протоколом огляду трупа від 16.10.2014 року, (т. 2 а. с. 137, 138); висновком експерта № 217 від 17 листопада 2014 року, (т.2 а. с. 139-141); актом судово-медичного дослідження № 1186/217 від 23.10.2014 року, (т. 2 а. с. 142); актом судово-медичного дослідження № 6104/217 від 28.10.2014 року, (т. 2 а. с. 143); висновком експерта № 218 від 17 листопада 2014 року (т. 2 а. с. 144-146); актом судово-медичного дослідження № 1185/218 від 23.10.2014 року (т. 2 а. с. 147); актом судово-медичного дослідження № 6105/218 від 28.10.2014 року (т. 2 а. с. 148); висновком № 5374 судової автотехнічної експертизи технічного стану систем керування, ходової частини й системи освітлення мотоцикла Сузукі RF400R р/н НОМЕР_2 (т. 2 а. с. 150-154); висновком судової автотехнічної експертизи систем керування і ходової частини автомобіля БМВ-528 р/н НОМЕР_1 № 5375 судового експерта ОСОБА_18 (т. 2 а. с. 156-161); висновком від 05.11.2014 року № 5376 судової транспортно-трасологічної експертизи й автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобіля БМВ-528 р/н НОМЕР_1 і мотоцикла Сузукі RF400R р/н НОМЕР_2 (т. 2 а. с. 163-167); висновком від 04 грудня 2014 року № 6069 судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобіля БМВ-528 р/н НОМЕР_1 і мотоцикла Сузукі RF 400R р/ НОМЕР_2 (т. 2 а. с.178-180); висновком експерта № 1771/2014-ім (т. 2 а. с. 182-185); висновком експерта № 3952/2014-т (т. 2 а. с. 186-187) висновком експерта на підставі письмової заяви адвоката ОСОБА_32 від 24.12.2014 року № 454 (т. 1 а. с. 88-96); висновком № 345 від 05 лютого 2015 року судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобіля БМВ -528 р/н НОМЕР_1 і мотоцикла Сузукі RF400R р/н НОМЕР_2 (т. 2 а. с. 189-191); протоколом проведення слідчого експерименту від 31.01.2015 року за участю свідка ОСОБА_24 (т. 2 а. с. 193-197); висновком №10401160 судового експерта по додатковому дослідженню технічного стану легкового автомобіля БМВ 528 р/н НОМЕР_1 від 11.05.2016 року (т. 3 а. с. 161-168).

Вищевказані докази були повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку, внаслідок чого суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені докази, є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду, від учасників провадження не надходили клопотання про дослідження будь-яких доказів кримінального провадження, в зв`язку з чим, апеляційний суд не досліджував безпосередньо вищевказані докази, а обмежився їх оглядом згідно вироку суду першої інстанції.

Учасниками судового засідання апеляційної інстанції не оспорювалися і не піддавалися сумніву, викладені у вироку суду докази та показання.

Згідно диспозиції ч. 3 ст. 286 КК України передбачена відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількрх осіб.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, виражається в порушенні учасниками дорожнього руху правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель кількох осіб, тобто настання негативних наслідків у вигляді смерті потерпілих.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 286 КУпАП, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Безпека дорожнього руху це комплекс та система правил, заходів і засобів, що забезпечують умови безпечного дорожнього руху, які спрямовані на захист і збереження життя і здоров`я активним та пасивним учасникам дорожнього руху, а також, захист і збереження довкілля та майна. Ця система, серед іншого, включає в себе: навчання, тестування та ліцензування водіїв (система надання водійських посвідчень); забезпечення відповідності технічного стану транспортних засобів вимогам безпеки у процесі їх експлуатації і нагляд за їх дотриманням; реєстрування та облік транспортних засобів.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

З оскаржуваного вироку вбачається, що районним судом вірно зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_7 , яке суд першої інстанції вважає доведеним, так як відсутність в обвинуваченого посвідчення водія, а також реєстраційних документів на транспортний засіб є складовою частиною об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, тому, що є порушенням п. п. 2.1 а), б) Правил дорожнього руху України, яка в сукупності з іншими порушеннями пунктів Правил дорожнього руху, сприяли скоєнню обвинуваченим ОСОБА_7 дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого та потерпілих про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення апеляційний суд визнає необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Згідно практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, стан здоров`я обвинуваченого, який є інвалідом ІІІ-ї групи, одружений, посередньо характеризується за місцем мешкання, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, однак неодноразово систематично притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 124, ст. 130 ч.1, ст. 127 ч.1, 123 ч.2, ст. 122 ч.1, ст. 126 ч.1, ст. 126 ч.3 КУпАП, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, не вжив жодних заходів для відшкодування завданої майнової та немайнової шкоди потерпілим, не визнає своєї провини за ч. 3 ст. 286 КК України, а також врахована думка потерпілих щодо призначення суворого покарання обвинуваченому (т. 2 а. с. 199-209, т. 3 а. с. 89-93).

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства, внаслідок чого вірно призначив йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, яке є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для зміни вироку в частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги потерпілих щодо знаходження обвинуваченого ОСОБА_7 під час скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд визнає необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно оскаржуваного вироку, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновок спеціаліста в області психіатрії-наркології на підставі письмового адвокатського запиту представника потерпілих адвоката ОСОБА_35 від 11.01.2016 року про те, що в момент ДТП водій ОСОБА_7 знаходився в стані алкогольного сп`яніння легкого ступеня, так як, зазначений висновок був зроблений в період з 15.12.2015 року по 27.01.2016 року, тобто набагато пізніше, в той час як ДТП мало місце 16.10.2014 року, на підставі копій та цифрових копій матеріалів кримінального провадження, наданих адвокатом Гукасян, тобто обвинувачений ОСОБА_7 не оглядався у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що посилання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших свідків щодо перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння спростовується висновком експерта № 3952/2014-т, який зроблений на підставі постанови слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області, при судово-токсикологічній експертизі крові з флакона №1 ОСОБА_7 не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів, та іншими матеріалами кримінального провадження.
Учасниками судового засідання в апеляційному суді вищезазначені висновки районного суду не оспорювалися і не піддавалися сумніву.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо помилковості висновку районного суду про неврахування висновку експрета ОСОБА_17 та невірного врахування висновку експерта ОСОБА_18 апеляційний суд теж визнає необгрнутованимм, виходячи з такого.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що висновки експерта ОСОБА_17 в частині недоведеності винуватості ОСОБА_7 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Дослідженням оскаржуваного вироку встановлено, що згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що зіткнення сталося саме на полосі руху мотоцикла Сузукі, про що свідчить наявність подряпин на асфальті на полосі руху мотоциклу, тобто зіткнення, а саме, первинний контакт транспортних засобів відбувся в цьому місці, що відображено слідами на асфальті та висновку суду про те, що фактичні дії обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах пригоди не відповідали вимогам пунктів 12.4, 13.1, 13.3 ПДР, і знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів та мав технічну можливість уникнути ДТП.

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що висновки експертів від 25 грудня 2014 року № 2014/176, від 24.02.2015 року №10203150 та від 08.04.2015 року № 10402150 не відповідають вимогам п. 3.1 розділу 3 Наказу Міністерства Юстиції України від 08.10.98 року № 53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», оскільки в них відсутні посилання на конкретні документи та матеріали, які стали підставою для зроблення експертом таких висновків, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити достовірно об`єм та якість наданих для дослідження матеріалів.

Суд пешої інстанції вірно прийшов до висновку, що висновки експерта ОСОБА_18 є допустими доказами та такими, які відносяться до розглянутих подій та мають юридичну силу, оскільки вони є науково-обґрунтованими, вмотивованими, зрозуміли, оформлені належним чином, та відповідають вимогам КПК України, виконанні належними особами, що мають відповідний стаж та досвід роботи за спеціальністю.

Щодо доводів апеляційних скарг щодо невмотивованості рашення районного суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №754/1114/15-ц встановлено, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищенї небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Районний суд вірно задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 30 800 грн., що становить витрати на ритуальні послуги за поховання ОСОБА_13 та витрати на поминальний обід. В іншій частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення майнової шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 районним судом вірно залишено без розгляду, з правом звернення в порядку цивільного судочинства, оскільки зазначені витрати не підтверджені документально.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 теж вірно вирішено в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 майнової шкоди в сумі 15 000 грн., що становить витрати на ритуальні послуги за поховання доньки та поминальний обід. В іншій частині позовних вимог потерпілої ОСОБА_11 щодо стягнення майнової шкоди (вартість спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 20 000 грн.) районним судом вірно залишено без розгляду з правом звернення в порядку цивільного судочинства, у зв`язку із ненаданням потерпілою відповідних доказів в обґрунтування необхідності стягнення зазначених в цивільному позові сум.

Щодо задоволення моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що в цій частині рішення районного суду підлягає зміні.

Відповідно до практики застосування вимог кримінального процесуального законодавства України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку апеляційного суду потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , в зв`язку з втратою своїх дітей, перенесли значні моральні страждання та психологічний стрес, погіршився стан здоров`я потерпілих, від них вимагались додаткові зусилля по організації свого життя та побуту, проходження курсу лікування психологічної реабілітації. Також на утриманні потерпілої ОСОБА_11 залишився дворічний онук, який постійно потребує догляду та турботи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що заявлені потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_11 суми моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., кожним, з урахуванням принципу розумності та достатності, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В зв`язку з вищевикладенем, апеляційний суд вважає, що компенсація моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в розмірі 500 000 гривень, кожному, підлягають задоволенню та стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838-VIIІ від 26.11.2015 року, підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Частиною 5 статті 72 КК України, в редакції Закону України №838-VIIІ від 26.11.2015 року, передбачено, що строк попереднього ув`язнення зараховується в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року встановлено, що один день тримання під вартою прирівнюється до двох днів позбавлення волі, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і відносно неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України №2046-VIIІ.

Згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні 16.10.2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 с. 286 КК України (т. 4 а. с. 246-261).

Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2014 року ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0001006 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 1 а. с. 14).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено на шістдесят днів (т. 1 а. с. 15).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 скасовано, та останньому обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (т. 1 а. с. 15).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIIІ від 26.11.2015 року), в строк відбуття покарання ОСОБА_7 необхідно зарахувати період його перебування під вартою з 06.12.2014 року по 10.02.2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Пунктом 3 частини 4 статті 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_16 не підлягають задоволенню, вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок зміні в частині вирішення судом цивільних позовів щодо відшкодування стягнення суми моральної шкоди та застосування судом положень ст. 72 КК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405,407, 408, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, зімнити в частині вирішення судом цивільних позовів щодо стягнення моральної шкоди та застосування судом положень ст. 72 КК України.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 500 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 500 000 гривень.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону України №838-VIIІ від 26.11.2015 року) зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 06.12.2014 року по 10.02.2015 року з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4