УХВАЛА
іменем України
20 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 203/2679/19
провадження № 51-4673впа19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у судовому засіданні подання Дніпровського апеляційного суду про направлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) щодо ОСОБА_4 з указаного суду до іншого суду апеляційної інстанції.
1. Подання обґрунтовано тим, що до Дніпровського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_5 на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2019 року, якою стосовно ОСОБА_4 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП. У апеляційній скарзі ОСОБА_5 заявила клопотання про направлення зазначеного провадження до іншого суду апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_4 обіймала посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області.
2. Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце розгляду подання.
3. Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені у поданні доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що подання належить задовольнити.
4. У цій справі один з учасників справи поставив під сумнів безсторонність суду апеляційної інстанції через те, що інший учасник у минулому обіймав посаду судді у цьому ж суді.
5. Суд зазначає, що безсторонність суду є однією з фундаментальних ознак справедливого судового розгляду[1]. Держава, створивши апеляційну інстанцію для перегляду рішень судів першої інстанції, має забезпечити, щоб ця інстанція відповідала гарантіям справедливого судового розгляду[2].
6. Якщо сторона висловлює сумніви щодо безсторонності суду, Суд має перевірити, чи обґрунтовано ці сумніви відповідними доказами та чи надається законодавцем тим фактам, на які посилається учасник процесу, значення легітимних підстав для сумніву. Якщо сумніви є обґрунтованими фактично та юридично, Суд має здійснити необхідні заходи для забезпечення права учасника процесу на справедливий судовий розгляд.
7. Щодо обґрунтованості висловленого у цій справі сумніву Суд зазначає, що питання про особисту упередженість будь-кого із суддів апеляційного суду не ставиться. Обставину, на яку посилається учасник процесу, можна розглядати з погляду об`єктивного критерію оцінки безсторонності: чи існують обставини, що піддаються перевірці, які можуть поставити під сумнів безсторонність усього складу апеляційного суду[3].
8. Факт перебування учасника процесу на посаді судді в цьому суді не викликає сумнівів. Щодо правового значення цієї обставини, то вона визнається законом такою, що зумовлює неможливість розгляду справи цим судом і вимагає передачі справи до іншого суду. Такий підхід законодавця відображений у частині 2 статті 32 Кримінального процесуального кодексу України, частині 6 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, статті 28 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 28 Господарського кодексу України. Більше того, для такої ситуації законодавець не передбачає будь-яких виключень з правила обов`язкової передачі справи.
9. Суд усвідомлює, що КУпАП не містить аналогічного правила, яке забезпечує безсторонність суду у справі про адміністративне правопорушення. Однак, як зазначав Європейський суд з прав людини при тлумаченні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існування національної процедури, покликаної гарантувати неупередженість, є необхідною складовою права на справедливий судовий розгляд. Такі правила свідчать про намагання національного законодавця усунути будь-які правомірні сумніви в неупередженості судді і відповідного суду, а також є спробою забезпечити безсторонність, ліквідувавши таким чином причину занепокоєння. Окрім виключення дійсно заангажованого підходу, вони мають на меті усунути будь-яку видимість упередженості і, відповідно, зміцнити довіру, яку в демократичному суспільстві суди мають викликати у громадськості[4].
10. Суд враховує фундаментальне значення безсторонності суду для права на справедливий судовий розгляд і загальний обов`язок держави вживати всіх необхідних заходів для забезпечення такого права, і не вважає відсутність регулювання в КУпАП питання про передачу справи до іншого суду за наявності розглянутої тут обставини достатньою підставою для відмови учаснику процесу в праві на справедливий суд.
11. Таким чином, враховуючи обставини цієї справи та правове значення, яке надається цим обставинам законом, Суд вважає, що сумніви одного з учасників процесу об`єктивно обґрунтовані, і, таким чином, справа не може бути розглянута Дніпровським апеляційним судом, оскільки вже перед початком апеляційного розгляду зрозуміло, що з погляду правових критеріїв, встановлених національним законом та міжнародними стандартами судочинства, цей суд не буде відповідати об`єктивному критерію безсторонності.
12. Тому в ситуації, що виникла в цій справі, Суд не має іншого способу вирішення, ніж передати справу до іншого найбільш територіально наближеного апеляційного суду для забезпечення прав учасників процесу на справедливий судовий розгляд.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 34 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
постановив:
Подання Дніпровського апеляційного суду задовольнити.
Матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, щодо ОСОБА_4 разом із апеляційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2019 року направити до Запорізького апеляційного суду для розгляду по суті.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Див., наприклад, Findlay v. the United Kingdom, 25 February 1997, § 73, Reports of Judgments and Decisions 1997-I

[2] Delcourt v. Belgium, 17 January 1970, § 25, Series A no. 11; Platakou v. Greece, no. 38460/97, § 38, ECHR 2001-I

[3] Pescador Valero v. Spain, no. 62435/00, § 23, ECHR 2003-VII; Castillo Algar v. Spain, 28 October 1998, § 45, Reports of Judgments and Decisions 1998-VIII

[4] Micallef v. Malta, no. 17056/06, § 99, 15 January 2008