Дата документу 20.05.2019 Справа № 323/3988/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/3988/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/821/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 грудня 2018 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшло клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання характеризується посередньо, має 5 стягнень, заохочень не має, протягом всього часу відбування покарання не працював, у зв`язку з чим ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги об`єктивні дані щодо поведінки засудженого під час відбування покарання та стан його здоров`я, а також критично не віднісся до нічим не підтверджених доводів адміністрації колонії.

Так, за весь час відбування покарання ОСОБА_7 допустив лише 1 порушення у вигляді паління цигарки у невстановленому місці, і отримане стягнення за це порушення є результатом поганого настрою працівника адміністрації колонії, а не наслідком поведінки засудженого.

До того ж, всі інші стягнення ОСОБА_7 отримав під час перебування в слідчому ізоляторі, а не в колонії, тому вони не можуть враховуватись під час вирішення питання про умовно-дострокове звільнення.

Також зазначає, що адміністрація колонії не надала суду достовірну інформацію про стан здоров`я ОСОБА_7 , який був прооперований у зв`язку з хронічним захворюванням, а стороні захисту достовірно відомо про те, що він також перебував на обліку з бронхіальною астмою, що виключає можливість його працевлаштування в шкідливих умовах.

Звертає увагу, що праця є не обов`язком засудженого, а його правом, і адміністрацією установи не доведено того, що в колонії було створено безпечні та нешкідливі умови праці для засуджених, що засудженому взагалі колись пропонували працевлаштуватися і він відмовився від цього, і що причини його відмови не пов`язані зі станом його здоров`я.

Крім того, адміністрацією установи також не доведено те, ким і коли були створені самодіяльні організації (виховні заходи, програми диференційованого впливу), а також хто саме та коли пропонував засудженому взяти у них участь.

Вважає, що неповне дослідження судом відомостей про стан здоров`я засудженого та порушення принципу змагальності, що виразилось у наданні сумнівним доказам адміністрації колонії заздалегідь встановленої доказової сили, є суттєвим порушенням норм кримінального процесуального закону, яке перешкодило постановити законне і справедливе рішення.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти її задоволення та зазначив, що застосування умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України до засудженої особи можливо в разі настання у сукупності трьох обставин, відбуття певної частини покарання, а також доведення засудженим що сумлінною поведінка та ставленням до праці він виправився, в даному ж випадку засудженим не доведено а ні ставлення до праці, а ні сумлінної поведінки, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Зеленівка Приморського району Запорізької області, громадянин України, українець, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , відбуває покарання у Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ст. 71 КК України, і засуджений до остаточного покарання у вигляді 13 років позбавлення волі.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 8 листопада 2018 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання термін перебування під вартою з 5 травня 2017 року по 5 жовтня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яке відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 5 січня 2012 року.

Під час тримання у Вільнянському слідчому ізоляторі з 5 січня 2012 року по 23 червня 2016 року характеризувався негативно, порушував вимоги режиму тримання, мав 4 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» відбував покарання з 23 червня 2016 року по 24 травня 2017 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, мав 1 стягнення, заохочень не мав.

У Київському слідчому ізоляторі тримався з 24 травня 2017 року по 5 жовтня 2017 року, за період тримання характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» відбуває покарання з 5 жовтня 2017 року, за період відбування покарання характеризується посередньо, стягнень та заохочень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)», засуджений в цілому характеризується негативно.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований, ставлення до праці незадовільне. Не завжди дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Не виконує роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. За характером спокійний, врівноважений, вимогливий до себе. Не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу. Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок. Не приймає участь у самодіяльних організаціях установи. Не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування. На сьогоднішній день засуджений не став на шлях виправлення (а.с. 12).

Разом з тим, засудженому ОСОБА_7 30 травня 2018 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 12).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час тримання в слідчому ізоляторі та відбування покарання було накладено 5 стягнень у вигляді чотирьох доган та одного поміщення до карцеру на 5 діб, жодних заохочень він не мав (а.с. 13).

Відсутність будь-яких заохочень за більш ніж 6 років перебування в місцях позбавлення волі, а також вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені або зняті, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з наявної в матеріалах провадження характеристики вбачається, що ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований, до праці ставиться незадовільно (а.с. 12).
Крім того, в матеріалах провадження відсутня довідка про його працевлаштування або довідка про нарахування та утримання з заробітної плати, що також не свідчить на користь працевлаштування засудженого, який, до того ж, в суді першої інстанції, а його захисник в апеляційній скарзі, не заперечували факт того, що він не був працевлаштований в установі відбування покарань.

Захисник засудженого стверджує, що у виправній колонії не створено належних умов для праці засудженого ОСОБА_7 , що для його працевлаштування відсутні вакансії.

На підтвердження цього захисником апеляційному суду надано відповідь на його запит виконуючого обов`язку заступника начальника управління Південно-східного міжрегіонального управління та пробації Міністерства юстиції України, згідно якої в ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» атестовані за умовами праці 4 робочих місця по ДП «Підприємство ДКВС України (№88)» за такими професіями: машиніст (кочегар) котельні (2018 р); водій автотранспортних засобів (2017 р); верстатник деревообробних верстатів; електрогазозварювальник. Всього кількість робочих місць за професіями 12.

Разом з тим згідно наданих самим захисником засудженого відповідей на його запити начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія №88» від 04.03.2019 р. та від 25.03.2019 р. засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання жодного разу не звертався до адміністрації установи з приводу працевлаштування на ДП «Підприємство ДКВС України (№88)» в господарській обслузі або на дільниці «Майстерні», має незадовільне ставлення до праці, ухиляється від участі у роботі з благоустрою колонії. Загальна кількість засуджених, які залучаються до праці в ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» та ДП «Підприємство ДКВС України (№88)» складає 120 чоловік.

Згідно листа начальника ДУ «Оріхівська випрана колонія № 88» від 25.03.2019 р. засуджений ОСОБА_10 не висловлював свого бажання працювати в установі, з приводу працевлаштування до адміністрації жодного разу не звертався. Всім засудженим по прибуттю в установу роз`яснюється порядок працевлаштування та з відповідною періодичністю на протязі всього строку відбування покарання. Ознайомлення з договорами засуджених відбувається при бажанні засудженого працювати.

З наявної в матеріалах справи медичної довідки вбачається, що ОСОБА_7 прибув до Державної установи «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» 5 жовтня 2017 року, і за цей час він 6 жовтня 2017 був на первинному медичному огляді та 10 квітня 2018 року був на профілактичному медичному огляді, якими було встановлено, що він є соматично здоровим та працездатним. За період перебування в колонії до медичної частини самостійно він не звертався, за станом здоров`я працювати може, на диспансерному обліку з приводу психічних та соматичних захворювань не перебуває (а.с. 30).

Отже об`єктивні підстави для неможливості участі в суспільно-корисній роботі, на думку колегії суддів, відсутні.

При цьому, враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції не повинен був враховувати стягнення, які засуджений отримав під час тримання під вартою в слідчому ізоляторі, оскільки при застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання враховується поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, до якого також входить строк попереднього ув`язнення.

Також безпідставними є доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 отримав стягнення за паління цигарок у невстановленому місці лише через поганий настрій працівника адміністрації колонії, оскільки вказана позиція сторони захисту є лише припущенням та їх суб`єктивним відношенням до цього.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника засудженого про те, що адміністрація установи виконання покарань не надала достовірних документів, які підтверджують наявність у ОСОБА_7 хронічних захворювань, які завадили йому працювати, то вони є також необґрунтованими, оскільки спростовуються наявною в матеріалах провадження медичною довідкою про те, що ОСОБА_7 може працювати за станом здоров`я, сумніви щодо достовірності вказаної довідки у колегії суддів відсутні, і в апеляційній скарзі не зазначені об`єктивні підстави не довіряти викладеній у ній інформації, так само, як і не додано до апеляційної скарги документів на спростування відомостей, зазначених у медичній довідці.

Доводи апеляційної скарги про те, що адміністрацією установи не доведено безпечність умов праці, факт пропонування засудженому працевлаштуватись та причини його відмови, суб`єкту і часу створення самодіяльних організацій (виховних заходів, програм диференційованого впливу) колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у цьому провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги захисника засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга захисника засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4