Дата документу 14.05.2019 Справа № 335/2628/19
судді Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1
по кримінальному провадженню
(єдиний унікальний №335/2628/19, провадження № 11-сс/807/405/19)
на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 задоволено, ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року, якою клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 , погодженого прокурором прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 , про арешт майна, вилученого 12 березня 2019 року під час проведення обшуку приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошових коштів на загальну суму 160500 грн. (133 купюри номіналом 500 гривень, 339 купюр номіналом 200 гривень, 237 купюр номіналом 100 гривень, 50 купюр номіналом 50 гривень) залишено без задоволення, скасовано. Клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 , погодженого прокурором прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 , про арешт майна задоволено. Накладено арешт на майно, вилучене 12 березня 2019 року під час проведення обшуку приміщення за місцем здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошові кошти на загальну суму 160500 грн. (133 купюри номіналом 500 гривень, 339 купюр номіналом 200 гривень, 237 купюр номіналом 100 гривень, 50 купюр номіналом 50 гривень).
Керуючись ч.3 ст.375 КПК України висловлюю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.2 цієї ж статті, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про накладення арешту на майно, в якому зазначив, що арешт необхідно застосувати з метою збереження речових доказів, оскільки вказане майно відноситься до предметів, що відповідають критеріям, зазначеним у ст.98, ч.2 ст.167 КПК України, а саме є предметом вчинення кримінального правопорушення, одержане внаслідок його вчинення, а також з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя зазначив, що з урахуванням мотивів клопотання слідчого про арешт майна та доданих до клопотання документів, встановлених обставин, враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності, слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчим не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Перевіривши вказані матеріали, вважаю, що слідчий суддя обґрунтовано звернув увагу на те, що прокурором не додано до клопотання відповідних доказів, які у своїй сукупності об`єктивно підтверджували б викладені в цьому клопотанні обставини, та свідчили б про доцільність накладення арешту на вищевказане майно.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 зазначила, що вилучені під час обшуку грошові кошти не мають жодного відношення до кримінального провадження, а також ОСОБА_4 . Вказані грошові кошти були отримані внаслідок підприємницької діяльності пекарні «Булонька», які були зняті напередодні у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», про що слідчому судді була надана відповідна довідка (а.п.21), та призначались для виплат за договором, для виплат заробітної плати працівникам пекарні та здійснення господарської діяльності.
Як визначено у нормах законів, на які послався слідчий суддя, арешт майна під час досудового розслідування може застосовуватись виключно щодо майна підозрюваного або особи, що несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, відносно майна юридичної особи, якщо до юридичної особи може бути застосований захід у вигляді конфіскації майна.
Клопотання про арешт майна, з яким орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді, було винесено в рамках кримінального провадження за правовою кваліфікацією ч.4 ст.191 КК України. В рамках цього провадження жодній особі не було повідомлено про підозру.
Матеріалами клопотанням, з огляду на ту кваліфікацію кримінального правопорушення в рамках якого подане клопотання слідчого, не доведено, що зазначені грошові кошти одержані внаслідок вчинення злочину та є предметом вчинення злочину, та мають будь-яке відношення до ОСОБА_4 .
Навпаки заявниця по справі ОСОБА_5 надала докази того, що ці грошові кошти були отримані нею законно, і які були оцінені слідчим суддею, а відтак на зазначене майно не могло бути накладено арешт, у тому числі з метою спеціальної конфіскації, передбаченої ст.96-2 КК України.
При цьому, не може бути метою накладення арешту і конфіскація майна, як вид покарання або захід кримінально-правового характеру у зв`язку з тим, що санкцією ч.4 ст.191 КК України не передбачена конфіскація майна як вид покарання, а забезпечення виконання можливого покарання не передбачено як мета арешту майна.
Відповідно до вимог ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Але в матеріалах справи відсутній будь-який цивільний позов, заявлений потерпілим чи прокурором, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» знаходиться в державній власності, а накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження на підставі того, що потерпілим можливо буде пред`явлено цивільний позов не відповідає вимогам ст.170 КПК України та не входить в перелік підстав, за якими може бути накладено арешт на майно.
Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст.170 КПК України арешт може бути накладений на майно будь якої особи за достатності підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст.98 КПК України, тобто є речовим доказом по кримінальному провадженню.
Натомість, слідчим та прокурором не було надано будь-яких даних, що зазначені грошові кошти були одержані внаслідок вчинення злочину, є предметом вчинення злочину, та відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Не навів таких доказів прокурор і в апеляційній скарзі.
Під час апеляційного розгляду прокурором також не додано додаткових доказів, що зазначене майно відповідає цим критеріям.
Отже, на мою думку, апеляційний суд припустився помилки, скасувавши ухвалу слідчого судді та наклавши арешт на грошові кошти, порушивши право заявниці ОСОБА_5 на мирне володіння особистим майном, набутим у законний спосіб, відсутність фактів зворотнього, надання яких покладається на ініціатора клопотання, а отже, ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.ст.172,173,370,372 КПК України.
Суддя Запорізького
апеляційного суду ОСОБА_1