Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 359/7922/19
провадження № 51-5951ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2019 року, постановлену у підготовчому судовому засіданні, та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 жовтня 2019 року щодо нього.
Встановлені обставини
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2019 року, постановлену у підготовчому судовому засіданні, призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 8 жовтня 2019 року об 10:00 кримінальне провадження № 0001807 від 21 серпня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 ст. 185 КК.
Київський апеляційний суд ухвалою від 4 жовтня 2019 року на

підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовив ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження на зазначену ухвалу місцевого суду з мотивів того, що відповідно до ч. 2 ст. 392 цього Кодексу її подано на судове рішення, яке окремому апеляційному оскарженню не підлягає.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати зазначені ухвали міськрайонного й апеляційного судів, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки після повідомлення його про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 119 цього Кодексу.

Мотиви Верховного Суду
Відповідно до ст. 424 КПК рішення місцевого суду можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише за умови їх перегляду апеляційним судом і тільки у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки суд апеляційної інстанції не переглядав ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2019 року, це судове рішення не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції, а тому в цій частині касаційну скаргу ОСОБА_4 касаційний суд не перевіряє.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначені норми Конституції України беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції).
Положеннями ч. 2 ст. 392 КПК визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених

ч. 1 ст. 392 КПК, окремому оскарженню не підлягають.
Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень місцевих судів має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 430 КПК суддя-доповідач у разі відкриття касаційного провадження протягом десяти днів має вирішити питання про витребування матеріалів справи із суду першої інстанції. Проте здійснення такої процесуальної дії на стадії судового провадження в суді першої інстанції є неможливим. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заборонено втручання у здійснення правосуддя.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Таким чином апеляційний суд у відповідності з вимогами зазначених норм Закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого, оскільки її подано на судове рішення, постановлене під час судового провадження, тобто таке, яке не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, а тому Верховний Суд вважає за необхідне на підставі п. 2

ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_4 .

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2019 року, постановлену у підготовчому судовому засіданні, та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 жовтня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3