УХВАЛА

Справа № 569/13456/19

18 вересня 2019 року

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0005614 від 16 вересня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

в с т а н о в и в :

В провадженні судді перебуває кримінальне провадження № 0005614 від 16 вересня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Під час розгляду судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_4 мотивуючи тим, що з урахуванням обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, майнового стану, характеризуючих даних обвинуваченого більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, обставини встановлені при обранні запобіжного заходу та його продовженні судом на теперішній час залишаються незмінними. Назвав зокрема наступні ризики, які є підставою для продовження строку, що обвинувачений може ухилятися від суду, продовжити вчиняти нові злочини проти власності, незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином.
Також прокурор вказав, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, зазначеним в п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України і не зможуть гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.
Потерпіла в судовому засіданні просила обрати відносно обвинуваченого більш тяжкий запобіжний захід.
Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, однак вказала на можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, всебічно дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.
За положенням ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Судом встановлено, що в провадженні Рівненського міського суду перебуває кримінальне провадження № 0005614 від 16 вересня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
13 серпня 2019 року під час підготовчого судового засідання обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., строк якого закінчується 11 жовтня 2019 року.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, вказані в ст.178 КПК України.
Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно з вимогами ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні зясувати, чи є домашній арешт до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обовязків, а також, чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням іншого запобіжного заходу.
При обранні виду запобіжного заходу суди враховують вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного увязнення.
Натомість, у судовому засіданні при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту у певний період доби прокурором не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4 статті 177 КПК України.
Так, суд приходить до переконання, що є всі підстави для застосування, у відповідності до ч.4 ст.194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу, чим домашній арешт.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
П.29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України», береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти (7). При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (21, с.98). Справа ЄСПЧ «Пунцельт проти Чехії».
Твердження прокурора, що ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні злочини проти власності, ухилитися від слідства та суду, перешкоджати встановленню істини по справі та впливу на потерпілу, свідків, ніякими обгрунтованими та належними доказами не підтверджено.
Поряд з цим слідчим повністю доведено наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, на які прокурор посилається у клопотанні.
Таким чином, характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який має постійне місце проживання, де проживає з батьками, та характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, його молодий вік, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий, а тому на даний час немає підстав стверджувати, про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України на запобігання, яким спрямоване застосування запобіжного заходу домашнього арешту.
Також, під час судового розгляду ОСОБА_4 вказав, що він на даний момент працює неофіційно, наміру чинити тиск на потерпілу і свідків не має, та зацікавлений в об"єктивному розгляді кримінального провадження, оскільки вину визнає частково, а тому підстав для ухилення від суду немає.
Крім того, обвинувачений протягом розслідування кримінального провадження органом досудового розслідування та судового розгляду ні разу не порушував покладені на нього процесуальні обов`язки, що свідчить про його законослухняність.
Згідно з положенням Конвенції про захист прав людини, а також загальної спрямованості реформи кримінального судочинства на гуманізацію й підвищення гарантій захисту прав особи, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні клопотання прокурора та обрання обвинуваченому ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
Суд приходить до переконання, що саме цей вид запобіжного заходу забеспечить покладені на нього обов"язки і мету досягнення саме вказаного запобіжного заходу.
Саме така вказана правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 по справі "Харченко проти України", де вказано, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу обов"язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Крім того, суд приходить до переконання про розумність підозри і вважає, що "розумність підозри, на якій грунтується арешт, складає суттєву частину гарантій від безпідставного арешту й затримання, закріпленої у статті 5 параграфу 1 (с) Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 параграфу 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа можливо, вчинила злочин". "Для розумної підозри у значенні статті 5 параграфу 1 (с) потрібно, щоб можна було розумно вважати, що зазначені обставини охоплюються однією із статей Кримінального Кодексу які визначають злочинну поведінку".
Враховуючи, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, слід взяти до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 , п. 32, Series A, №182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 ).
Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обовязку, встановленого законом.
За таких умов, з точки зору достатності та взаємозв`язку обставин справи слід зазначити, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України свідчать про обґрунтованість підозри підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки об`єктивно зв`язують його з ним, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити дане правопорушення.
Відповідно до ст. 179 КПК України: особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу; підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; контроль за виконанням особистого зобов`язання здійснює слідчий, а якщо справа перебуває у провадженні суду - прокурор.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 179, 181, 193-194, 205, 331, 395 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби щодо ОСОБА_4 - відмовити.
Застосувати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов"язання, терміном на 60 днів з моменту постановлення ухвали.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов"язання передати на виконання до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки: прибувати за викликом до прокурора та суду, повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування зі свідками, потерпілою у даному кримінальному провадженні.
Термін дії обов`язків, покладених судом, визначити терміном на 60 днів.
Вважати, що ухвала від 13 серпня 2019 року в частині застосування запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді домашнього арешту припиняє свою дію.
Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1