ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1374/19 Справа № 199/7653/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження № 0001236,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року у задоволенні клопотання слідчого СВ Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001236, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, було відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що дане клопотання є не доведеним, не ґрунтується на законі, протирічить вимогам ст.170 КПК України, оскільки не доведено необхідність такого арешту та наявність ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України.

Прокурор не погодилась з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2019 року скасувати. Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнити, накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном на гараж № НОМЕР_1 площею 20,0 кв.м., з підвалом, площею 18,8 кв.м. (загальною площею - 38,8 кв.м.), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що під час досудового розслідування встановлено, що у період з 2015 року до цього часу вчиняються самоправні дії по відношенню до гаражу № НОМЕР_1 , розташованому за адресою: м. Дніпро, вул, Каруни 16, та майна, яке знаходиться у вказаному гаражі, які, зокрема, виразилися у зміні замків на воротах вказаного гаражу, розпорядженні речами, що знаходилися у гаражі, а тому в органу досудового розслідування є підстави вважати, що вказане майно є речовим доказом, тобто матеріальним об`єктом, який зберіг на собі сліди кримінального правопорушення та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Зазначає, що для повноти досудового розслідування у даному кримінальному провадженні у подальшому може виникнути необхідність проведення судових експертиз з метою фіксування факту самоправства по відношенню до вказаного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як убачається з наданих матеріалів, в провадженні слідчого відділу АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0001236, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом звернення ОСОБА_8 із заявою про те, що ОСОБА_9 в період часу з 2015 року умисно вчинив дії, направлені на перешкоджання в користуванні гаражем № НОМЕР_1 , який відповідно до договору купівлі-продажу від 12.08.2013 серія та номер ВТЕ 602870 належить ОСОБА_8 , а саме зрізав замок на воротах гаражу № НОМЕР_1 та встановив свій замок, чим з 2015 року перешкоджає ОСОБА_8 здійснювати вільний доступ в гараж № НОМЕР_1 .
В рамках даного кримінального провадження слідчий СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про накладення арешту на об`єкт злочинного посягання гараж № НОМЕР_1 , площею 20,0 кв.м., з підвалом, площею 18,8 кв.м. (загальною площею 38,8 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_8 , у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
17 вересня 2019 року ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого.
Відмовляючи у задоволені вищевказаного клопотання, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання та прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на майно, з огляду на те, що слідчим не було доведено необхідність застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна та наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.
Колегія суддів погоджується з даним рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Під час вирішення питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Колегія суддів приходить до висновку, що зазначених вимог закону слідчий суддя дотримався.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, пославшись на збереження речових доказів, що зберегли на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування вказаним майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Однак апеляційний суд приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні слідчий.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що клопотання слідчого суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Тому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не наведено конкретну мету, яка має бути досягнута у зв`язку із застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.
Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 310, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001236 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4