Провадження № 1-кс/991/1582/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Вищого антикорупційного суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
24.10.2019 до Вищого антикорупційного суду на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 27.09.2019 надійшли матеріали скарги ОСОБА_3 для розгляду в установленому законом порядку.
Відповідно до протоколу автоматизованого визначення слідчого судді від 24.10.2019 для розгляду скарги було визначено суддю ОСОБА_1 . Ухвалою від 25 жовтня 2019 року скаргу призначено до розгляду.

У своїй скарзі ОСОБА_3 зазначає, що 09.01.2019 направив звернення № 35 до народного депутата України ОСОБА_4 з проханням передати Директору НАБУ ОСОБА_5 заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 375, 382 КК України. У листі № 111-188/13366 від 18.04.2019 в.о. начальника Управління НАБУ по роботі з громадськістю ОСОБА_6 повідомив заявника про відмову уповноважених посадових осіб НАБУ виконувати вимоги ст. 214 КПК України при отриманні заяви/повідомлення про кримінальні правопорушення.
Заявник стверджує, що Директором (уповноваженими посадовими особами) НАБУ, при отриманні його заяви, вчинено дослідження відомостей заяви, але ст. 214 КПК України такі дії заборонені. ОСОБА_3 наголошує, що на даний момент витяг, який би засвідчував виконання вимог процесуального закону, відсутній, а тому просить суд зобов`язати Директора (уповноважених посадових осіб) НАБУ виконати вимоги ст. 214 КПК України при отриманні заяви № 35 від 09.01.2019.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав доводи, наведені у його скарзі та просив задовольнити її.
Представник НАБУ в судове засідання не з`явився та не надіслав свої письмові заперечення з приводу поданої скарги.
Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність детектива не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Під час судового розгляду встановлено, що 09.01.2019 ОСОБА_3 направив звернення № 35 до народного депутата України ОСОБА_4 , в якому містилась інформація про можливе вчинення слідчим суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 375, 382 КК України. На думку заявника, слідчий суддя ОСОБА_7 постановив ухвалу від 23.05.2018, у якій оголосив, що заявник ОСОБА_3 не мав права оскаржувати невиконання прокурором ст. 214 КПК України, з метою залишення дій прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 без судового реагування. Заявник вважає таке судове рішення результатом корупційної взаємодії судді, який прийняв рішення, та прокуратури, саме тому заявник вбачає у діях судді прийняття завідомо неправосудного судового рішення на користь прокурора за допомогою зловживання своєю владою або службовим становищем. Крім того, ОСОБА_3 стверджує, що таким чином суддя ОСОБА_7 вчинив перешкоджання виконанню судового рішення ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2018.
Народний депутат ОСОБА_4 у депутатському зверненні № 101/10122 від 19.02.2019 направив звернення ОСОБА_3 № 29 від 09.01.2019 (додатком до якого є звернення № 35) для вирішення питання по суті Директору НАБУ.
У Листі № 111-188/13366 від 18.04.2019 в.о. керівника управління по роботі з громадськістю ОСОБА_6 повідомив, що за результатами розгляду в межах компетенції Національного антикорупційного бюро України звернення народного депутата ОСОБА_4 стосовно звернення ОСОБА_3 щодо можливих протиправних дій окремих посадових осіб правоохоронних органів та суддів судів загальної юрисдикції встановлено, що у зверненні не наведено конкретних фактів та обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності НАБУ, у зв`язку з чим відсутні достатні підстави для застосування наданих повноважень детективами НАБУ, з огляду на що звернення було надіслано для розгляду компетентним органом Державним бюро розслідувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
До Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела (ч. 5 ст. 214 КПК України).
Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 с. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення, під розпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення, крім випадків надходження заяви, повідомлення поштою або іншими засобами зв`язку.
Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є наявність об`єктивних даних, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, ст. ст. 214, 303 КПК України, передбачають, що предметом судового контролю судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто така заява, як передумова для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, має містити достатні дані про наявність в описаній заявником події ознак кримінального правопорушення.
У ч. 5 ст. 216 КПК України зазначено, що за Національним антикорупційним бюро України визначена підслідність відносно злочинів, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-1, 368, 368-2, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов: 1) злочин вчинений конкретним суб`єктом, серед яких є судді; 2) розмір предмета злочину або завданої ним шкоди в п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на час вчинення злочину (якщо злочин вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків); 3) злочин, передбачений статтею 369, частиною першою статті 369-2 Кримінального кодексу України, вчинено щодо службової особи, визначеної у частині четвертій статті 18 Кримінального кодексу України або у пункті 1 цієї частини.
Доводи ОСОБА_3 про вчинення суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_7 можливого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні до зазначених у заяві про вчинення кримінального правопорушення обставин, та не містять конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, що дають підстави для кваліфікації дій за вищевказаною статтею. Відмову судді ОСОБА_7 у задоволенні своєї скарги ОСОБА_3 розцінює як результат вчинення корупційного злочину суддею в інтересах прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1, однак це є лише припущенням заявника, яке не ґрунтується на об`єктивно існуючих фактах.

При розгляді цієї скарги слідчий суддя також враховує, що згідно зі ст. 129 Конституції України суддя при здійсненні правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 126 Конституції України забороняється вплив на суддю у будь-який спосіб.
За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді ухвалюється іменем України.
Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
У Висновку судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України «Щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства» від 01.07.2013 зазначається, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Згідно з п.п. 66-68 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Лише держава може домагатися цивільної відповідальності судді, подавши скаргу до суду у разі, коли цей суддя повинен був присудити компенсацію. Тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності.
Чинним законодавством передбачено можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Так, у ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено підстави дисциплінарної відповідальності судді. Тобто у разі виявлення порушень під час судового процесу, особа має право порушити питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд. Такі дії слід розцінювати як спроби втручання у правосуддя, тиску на суд і суддів, намагання протиправно використовувати суди для відстоювання інтересів певних груп чи осіб не процесуальним шляхом, поза межами процедури оскарження судових рішень, що є прямим порушенням вимог закону щодо незалежності судів та суддів. Така ситуація є загрозою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом, адже ухвалення позитивного рішення може бути тільки на користь однієї сторони судового процесу, а інша завжди буде незадоволена результатом розгляду справи. Саме тому початок досудового розслідування щодо судді у разі незгоди з його рішенням є тиском на суд, і не є виправданим та ефективним для встановлення справедливості у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку, що заява ОСОБА_3 про кримінальні правопорушення не містить достатніх та конкретних даних, які б вказували на наявність у діях судді ОСОБА_7 ознак вищезазначених злочинів, відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а фактично зводиться до незгоди із прийнятим судовим рішенням.
За наведених обставин у задоволенні скарги належить відмовити.
Керуючись ст. ст. 214, 303- 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за зверненням до народного депутата ОСОБА_4 № 35 від 09.01.2019.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1