Ухвала

іменем України
23 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 740/490/19

провадження № 51-4694ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №0001224, щодо ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 ККта призначено покарання із застосуванням ст. 69 ККу виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з часу його затримання.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини у вчиненні обвинуваченим злочину, та кваліфікації його дій, просив змінити оскаржуване рішення, вважаючи призначене його підзахисному покарання надто суворим, та, враховуючи ряд обставин, що пом`якшують покарання, звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2019 року вирок суду залишив без змін.
Вимоги і узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення норм кримінального процесуального закону. Просить призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повній мірі того, що на утриманні у засудженого перебувають троє малолітніх дітей та дружина, а також те, що потерпілий та його представник не заперечували щодо призначення ОСОБА_5 покарання з можливістю застосування ст. 75 КК. Потерпілий ОСОБА_6 у касаційній скарзі виклав доводи аналогічні тим, що і в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 та просив змінити оскаржувані судові рішення в частині призначення покарання з можливістю звільнення ОСОБА_5 від його відбування з випробуванням.
Мотиви суду
Перевіривши доводи в касаційних скарг, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, яке, на думку захисника та потерпілого, є суворим, до нього безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.
Обґрунтовано взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та відшкодування потерпілому завданої шкоди, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою його захисника і постановив мотивовану ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги, а вирок суду першої інстанції залишив без змін. При цьому доводи, викладені в зазначеній апеляційній скарзі захисника, практично аналогічні за змістом доводам у касаційних скаргах як захисника, так і потерпілого, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який мотивовано їх спростував.
Так, апеляційний суд вказав, що посилання захисника на те, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції не було достатньо враховано, що на утриманні у нього знаходиться троє малолітніх дітей та дружина, яка здійснює догляд за дитиною, якій виповнилося три роки, відомості доповіді органу пробації, згідно якої виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження його волі, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання.
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, обставин, що пом`якшують покарання, та обставини, що його обтяжує, суд призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК та навів у вироку підстави ухвалення такого рішення.
Отже, доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність ухвалених рішень судами першої та апеляційної інстанції, вмотивованість їх висновків, захисник та потерпілий у касаційних скаргах не навели.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим немає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Посилання захисника та потерпілого на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання щодо виду та міри покарання не враховано в повній мірі наявності на утриманні трьох малолітніх дітей та дружини, а також позиції потерпілого та його представника щодо можливості призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК, не відповідають дійсності, оскільки вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вважав за необхідне призначити обвинуваченому за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі, дійшовши при цьому переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо його особи, щирого каяття, відшкодування шкоди потерпілому, його поведінки в період досудового слідства і судового розгляду, висновку органу пробації, думки потерпілого з приводу міри покарання, і вважав, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, оцінивши встановлені фактичні обставини, вмотивовано дійшов висновку, що ці обставини не є безумовною підставою для пом`якшення ОСОБА_5 призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК. Такі висновки апеляційного суду колегія суддів вважає обґрунтованими і вмотивованими.
Також у результаті перевірки оскаржуваних рішень було виявлено, що судом апеляційної інстанції не відображено в ухвалі позиції потерпілого та його представника щодо викладених в апеляційній скарзі вимог, хоча останні були присутні на апеляційному розгляді.
При цьому, вказана обставина не перешкодила суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому й не може вважатися істотним порушенням кримінального процесуального закону, й відповідно, бути підставою для скасування зокрема ухвали апеляційного суду.
Суд при цьому бере до уваги встановлені судами конкретні обставини справи, тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого, наявність як пом`якшуючих, так і обтяжуючої покарання обставин, застосування ст. 69 КК щодо ОСОБА_5 , враховує, що згідно судових рішень потерпілий був присутній під час судового розгляду як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, висловлював свою позицію, а також враховує, що доводи потерпілого, викладені у касаційній скарзі, в якій він просить застосувати до ОСОБА_5 приписи статей 75, 76 КК та призначити йому покарання з можливістю звільнення від його відбування, не впливають на висновок, що рішення судів про неможливість застосування цих положень КК є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарг та наданих до них судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційних скарг, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 121 КК.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3