судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року, ухваленою колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у касаційному провадженні № 51-3972 км19 у справі № 723/740/18 щодо ОСОБА_4 задоволено касаційну скаргу прокурора. Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 07 травня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Цілком погоджуюсь з ухваленим рішенням по суті. Однак вважаю, що мотивувальна частина мала б бути викладена дещо інакше.
Так, крім того, що рішення апеляційного суду про зміну вироку суду першої інстанції та виключення з нього вказівки про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами постановлено без достатніх підстав, на мій погляд, воно суперечить загальним засадам кримінального провадження, а саме принципам змагальності сторін та диспозитивності.
Відповідно до ст.22 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Стаття 26 КПК передбачає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Як видно з ухвали апеляційного суду, рішення суду першої інстанції переглядалося тільки за апеляцією прокурора, який просив скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням ст. 75 Кримінального кодексу України та м`якістю покарання.
Суд залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, водночас на підставі ч. 2 ст. 404 КПК, вийшов за межі апеляційної скарги та ухвалив рішення про покращення становища засудженого, по суті, звільнивши його від додаткового покарання.
На мою думку, таке рішення апеляційного суду цілком суперечить вищезазначеним загальним засадам кримінального провадження. Адже, звертаючись з апеляційною скаргою про посилення покарання засудженому, прокурор не міг очікувати, що результатом розгляду його скарги може стати не тільки відмова в її задоволенні, а натомість покращення становища засудженого.
Ухвалюючи таке рішення, суд явно порушив принцип змагальності сторін, оскільки замість об`єктивності та неупередженості перебрав на себе функцію захисту.
Так, дійсно ч. 2 ст. 404 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Цю норму закону можна розглядати як виняток із вищезазначених загальних засад кримінального провадження щодо рівності прав сторін та ролі суду як об`єктивного арбітра .
Саме тому її застосування має бути досить обмеженим і таким, що не порушує одного із принципів верховенства права як конституційної основи правової держави, якою є Україна (статті 1, 8 Конституції України), а саме принципу пропорційності. У цьому випадку йдеться про дотримання балансу між правом сторони обвинувачення вимагати посилення покарання для засудженого і правом суду вийти за межі апеляційної скарги на користь цієї особи.
На моє переконання, такі дії суду є неприпустимими, якщо сторона обвинувачення у скарзі ставить питання про погіршення становища обвинувачення, а сторона захисту не оскаржує судового рішення. Протилежне рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій є таким, що не відповідає принципу верховенства права, оскільки є явно несправедливим.
Суддя ОСОБА_1