УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , володільця тимчасово вилученого майна ОСОБА_4 , її представника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ ВП №1 Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за № 420 181 011 000 004 13 від 10.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.302, ч.2 ст.303 КК України,

В С Т А Н О В И В :
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого СВ ВП №1 Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за № 420 181 011 000 004 13 від 10.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.302, ч.2 ст.303 КК України про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , які визнані речовим доказом у кримінальному проваджені № 0000413 від 10.12.2018, а саме:

- 7 (сім) сім-карт мобільних операторів, з яких 3 (три) сім-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар», 2 (дві) сім-карти мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» та 2 (дві) сім-картки мобільного оператора ТОВ «лайфселл»;
- ноутбук марки «Lenovo», s/n PF0I4C1P, чорного кольору із зарядкою до нього чорного кольору;
- 2 (два) блокнота «Book office» з рукописними записами;

- мобільний телефон марки «Samsung», моделі «А40», червоного кольору, з сім-картою мобільного оператора ТОВ «лайфселл» № НОМЕР_1 , імей1: НОМЕР_2 , імей2: НОМЕР_3 ;

- картка банку «Приватбанк» № НОМЕР_4 .

Клопотання мотивоване тим, що в провадженні слідчого відділу ВП № 1 Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0000413 від 10.12.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 набувши досвіду у вчиненні злочинів, що посягають на моральні засади суспільства в частині задоволення статевих потреб за грошову винагороду, визначивши їх вчинення як основне джерело для здобуття коштів і матеріальних благ для свого існування, з метою незаконного збагачення, з корисливих спонукань, всупереч врегульованих законом суспільних відносин щодо моральних засад суспільства, в частині задоволення статевих потреб, діючи групою осіб, організувала вчинення злочинів, спрямованих на забезпечення діяльності з надання сексуальних послуг особами жіночої статі, з метою отримання прибутку (створення та утримання місць розпусти, звідництво для розпусти, вчинені з метою наживи та сутенерство).
З цією метою, у невстановлений слідством час та у невстановленому місці ОСОБА_4 вступила з ОСОБА_7 та невстановленою слідством особою в злочинну змову, спрямовану на створення та утримання місця розпусти, з метою власної наживи та сутенерство, тобто дії по забезпеченню заняття проституцією іншими особами щодо кількох осіб. Зокрема, ОСОБА_4 , маючи на меті власне збагачення, вирішила зайнятися сутенерством та організувати по місту Києву місця по наданню послуг інтимного характеру та звідництво їх із клієнтами з метою власної наживи.
З цією метою, у невстановлений слідством час, ОСОБА_4 домовилась із ОСОБА_7 та невстановленою слідством особою, щодо виконання останніми функцій «диспетчерів», на яких було покладено обов`язки з організації роботи дівчат, які повинні надавати послуги інтимного характеру, звідництво їх із клієнтами для надання послуг інтимного характеру та ведення контролю за оплатою вказаних послуг між повіями і організаторами незаконної діяльності. Так, ОСОБА_4 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 та невстановленою слідством особою, з метою власної спільної наживи, інструктувала по телефону дівчат, які бажали займатися проституцією, проводила співбесіди, інструктажі з приводу оплати вступу в статевий акт з клієнтами, при цьому вартість такої послуги складала від 1000 (однієї тисячі) грн. до 2000 (двох тисяч) грн., з яких половину дівчина (повія) повинна віддати (або переказати шляхом безготівкового переказу) ОСОБА_8 .. Місцем для звідництва виступали, переважно подобово орендовані ОСОБА_4 одноособово або спільно з дівчатами (повіями), квартири.
Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 та невстановленою слідством особою, з метою власної спільної наживи, відповідно до розподілених ролей, у період часу із грудня 2018 по 30 липня 2019 року, виплачували дівчатам (повіям) у якості заробітної плати грошові кошти отримані в результаті злочинної діяльності та забезпечували надання сексуальних послуг за грошову винагороду дівчатами, серед яких зокрема ОСОБА_9 .

Знаходячись за місцем мешкання, ОСОБА_4 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 та невстановленою слідством особою, з метою власної спільної наживи отримувала від дівчат (повій) грошові кошти за вступ останніх в інтимний зв`язок із клієнтом та згідно домовленості 50 (п`ятдесят) відсотків залишала останнім, а іншу частину розподіляла між іншими учасниками злочинної змови.
Крім того, 15.04.2019 ОСОБА_7 , діючи за попередньою домовленістю та у злочинній змові із ОСОБА_4 , з метою власної спільної наживи, перебуваючи за місцем мешкання ( АДРЕСА_2 ), виконуючи обов`яки так званого «диспетчера» займалась звідництвом осіб для розпусти з дівчатами, які надають послуги інтимного характеру за грошову винагороду, з метою власного збагачення та збагачення ОСОБА_8 .. Використовуючи рекламний номер телефону НОМЕР_5 , який був викладений в мережу Інтернет, як телефон повії, ОСОБА_7 , приймала телефонні дзвінки, консультувала клієнтів з приводу асортименту інтимних послуг та їх вартості і усно спрямовувала клієнтів за адресою орендованої, на той час, квартири.

Так, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_4 , відповідно до розподілених ролей, виконуючи роль по звідництву чоловіків для розпусти, маючи на меті отримання грошової винагороди, 15.04.2019 о 19 год. 15 хв. відповіла на вхідний дзвінок рекламного телефону з номером НОМЕР_5 , на який дзвонив ОСОБА_10 , проконсультувала останнього з приводу вартості обраної ним сексуальної послуги і отримавши від нього згоду, повідомила, що йому необхідно пройти до приміщення квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , де він отримає послуги сексуального характеру.

Знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 зустрів невстановлену дівчину (повію), яку ОСОБА_7 , за попередньою змовою із ОСОБА_4 звела із ним для надання послуг інтимного характеру та отримав від неї вказані послуги. Після цього ОСОБА_10 передав невстановленій дівчині (повії) грошові кошти за вступ з нею в статевий зв`язок у кількості 1200 гривень.

30 липня 2019 за адресою: м. Київ, пр-т. Григоренка Петра, 12 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у кв. 297 було проведено обшук під час якого було виявлено та вилучено:

- 7 (сім) сім-карт мобільних операторів, з яких 3 (три) сім-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар», 2 (дві) сім-карти мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» та 2 (дві) сім-картки мобільного оператора ТОВ «лайфселл»;
- ноутбук марки «Lenovo», s/n PF0I4C1P, чорного кольору із зарядкою до нього чорного кольору;
- 2 (два) блокнота «Book office» з рукописними записами;
- мобільний телефон марки «Samsung», моделі «А40», червоного кольору, з сім-картою мобільного оператора ТОВ «лайфселл» № НОМЕР_1 , імей1: НОМЕР_2 , імей2: НОМЕР_3 ;
- картка банку «Приватбанк» № НОМЕР_4 .
31.07.2019 року вищевказані речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000413 від 10.12.2018 року.

31.07.2019 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України.

За таких обставин, слідчий просить накласти арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку з метою збереження речових доказів.

В судовому у засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Представник володільця тимчасово вилученого майна адвокат ОСОБА_5 та володілець майна ОСОБА_4 проти клопотання заперечували, зазначивши, що вилучене майно не підпадає під ознаки речового доказу та вилучено необґрунтовано.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшла висновку про таке.

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження, яке було вилучено в рамках кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за № 420 181 011 000 004 13 від 10.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.302, ч.2 ст.303 КК України, в ході обшуку, дозвіл на проведення якого було надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10.07.2019 року з метою відшукання та вилучення грошових коштів, які вказані у протоколах огляду та вручення від 05.04.2019 року та від 15.04.2019 року та відмовлено в задоволенні клопотання в частині дозволу на відшукання інших речей і документів з огляду на недоведеність слідчим необхідності віднаходження таких речей та їхній зв`язок із вчиненим кримінальним правопорушенням та можливістю використання їх в якості доказів.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК України застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Разом з тим вважаю, що постанова слідчого про визнання речових доказів від 31 липня 2019 року носить лише формальний характер з огляду на відсутність мотивування та обґрунтування процесуального рішення, в розумінні ст.110 КПК України, оскільки слідчий в даній постанові лише вказав на фактичні обставини справи та не зазначив, яке саме значення має перераховане в ній майно для кримінального провадження.

Також не підтверджено, що вилучені під час обшуку речі є засобами та предметами вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10.07.2019 року було відмовлено у вилучені речей і документів, зазначених в клопотанні, з огляду недоведеність слідчим необхідності віднаходження таких речей та їхній зв`язок із вчиненим кримінальним правопорушенням та можливістю використання їх в якості доказів.

Клопотання також не містить належного обґрунтування підстави та мети ініційованого заходу забезпечення та слідчий не скористався наданою йому можливістю обґрунтувати клопотання про арешт майна в судовому засіданні під час висловлення думки учасниками розгляду клопотання.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Враховуючи наведене, слідчий суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 98, 170,171, 172, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за № 420 181 011 000 004 13 від 10.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.302, ч.2 ст.303 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1