ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2731/19 Справа № 204/4342/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лохвиця Полтавської області,

про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання.
Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачених ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Також зазначив, що посилання засудженого ОСОБА_7 на прийняте рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в якому зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Вказав, що засуджений на теперішній час відбуває покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року, а тому, вказаний вирок суду в теперішній час виконується, що свідчить про те, що клопотання засудженого в цій частині звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку задоволенню не підлягає.

З урахуванням усього викладеного суд першої інстанції прийшов до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 слід відмовити.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та повернути провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції не відповідає нормам міжнароджного законодавства. Вважає своє подальше тримання під вартою таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилається на положення ст. 49 КК України та п. 5 ст. 80 КК України щодо застосування до нього давності або заміни довічного ув`язнення на певний строк 15 років, рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України-2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, явне по своїй суті жорстоке поводження, відповідно, його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 27 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів», згідно якої норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не може бути звільнений у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, про заміну покарання у виді довічного позбалення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 04 липня 2002 року вирок Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року залишено без зміни.
Згідно з розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили, зазначений вирок набрав законної сили 04 липня 2002 року.
Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 02 листопада 2005 року строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_9 вирішено обчислювати з 06 березня 2001 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06 березня 2001 року до 04 липня 2002 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Що стосується клопотання засудженого про заміну його покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк слід зазначити наступне.
Згідно ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба тв інші підстави, передбачені законом.

Відповідно до ст. 51 КК України серед видів покарань визначені, зокрема, два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Відповідно до ст.ст. 81, 82 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до ч. 7 ст. 151 КВК України у засудженого до довічного позбавлення волі право на подання клопотання про помилування виникає після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про те, що на даний час законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування, є належним чином мотивованим та відповідає вимогам кримінального закону.

Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_7 в частині можливості застосування ст. 49 та п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, то воно також не відповідає положенням кримінального закону.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року ОСОБА_7 засуджено за злочини, вчинені в листопаді 2000 року, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів. Вирок щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 04 липня 2002 року.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Як слідує з матеріалів провадження засуджений в теперішній час відбуває покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року, а тому вказаний вирок суду в теперішній час виконується.

Стосовно посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.

Аналізуючи наведені обставини апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання, оскільки доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданого клопотання, а також не свідчать про доведення засудженим наявності підстав для його звільнення, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання- залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4