Дата документу 30.05.2019 Справа № 335/1720/14-к
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/378/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/1720/14-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченогост.128 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин та звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку з повним його відбуттям.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 22 грудня 2013 року приблизно о 03 годині, знаходячись біля нічного клубу «Musik Hall», розташованого по вул.40 років Радянської України в м. Запоріжжя, в ході виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи з необережності, наніс останньому один удар кулаком лівої руки в обличчя, після якого потерпілий впав на асфальт та вдарився головою, отримавши при цьому згідно висновку експерта №388 від 10.02.2013 року забій головного мозку важкого ступеня з розвитком субдуральної гематоми (гематому під твердою оболонкою головного мозку), набряк речовини головного мозку, зі зміщенням серединної структури головного мозку, синець навколо правого ока, крововилив на білкову оболонку правого ока, садно в області чола, удари і садна м`яких тканин голови та обличчя, що у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння. Таким чином, ОСОБА_7 з необережності, не передбачаючи та не бажаючи спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг передбачити можливість їх настання, спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

Під час досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Проте суд першої інстанції не погодився із такою кваліфікацією, оскільки у кримінальному провадженні не здобуто беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що обвинувачений мав умисел на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ст.128 КК, як необережне тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК. Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що виниклий конфлікт було продовжено на вулиці саме з ініціативи обвинуваченого, який першим наніс йому удар в життєво важливий орган, а тому його відношення до вчиненого не можна характеризувати ні як злочинну самовпевненість, ні як злочинну недбалість. Адже обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання. Між тим, суд належним чином не мотивував у вироку свого висновку про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК на ст.128 КК, хоча суду було надано достатньо доказів, які у своїй сукупності свідчать про наявність в діях обвинуваченого непрямого умислу на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, і саме їх неправильна оцінка призвела до неправильного встановлення фактичних обставин кримінального провадження. А тому враховуючи, що обвинувачений частково відшкодував йому завдану матеріальну і моральну шкоду, тобто намагався усунути наслідки вчиненого ним злочину, йому може бути призначено покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК, але зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Крім того, потерпілий просить під час апеляційного розгляду допитати свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 та дослідити певні письмові докази.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого його захисника та прокурора, які заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування судом окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визначення частини обвинувачення необґрунтованими.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, прийшов до висновку, що сформульоване органом досудового розслідування обвинувачення не знайшло свого підтвердження, адже досліджені докази вказували на відсутність умислу (прямого чи непрямого) у ОСОБА_7 на завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження. Тому суд дійшов висновку, що в діях обвинуваченого мала місце необережність, внаслідок чого його дії були перекваліфіковані на ст.128 КК України.

Суд першої інстанції належним чином обґрунтував і мотивував свої висновки у вироку.

З вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, до того ж вони в повній мірі узгоджуються з рекомендаціями вказаними у п.26 постанови пленуму ВСУ №2 від 07.02.2003 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи».

З показів обвинуваченого випливало, що він не мав умислу наносити тяжке тілесне ушкодження потерпілому, і не передбачав, що від отриманого удару останній впаде і отримає тяжке тілесне ушкодження. Спростувати ці доводи неможливо. До того ж покази обвинуваченого узгоджувались з рештою досліджених доказів.

Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі потерпілий, фактично виражає незгоду із вироком суду, і не спростовують об`єктивними даними висновки місцевого суду.

Доводи потерпілого на предмет того, що удар йому було нанесено в життєво важливий орган, в жодному випадку не свідчить про наявність умислу (прямого чи непрямого) щодо спричинення йому тяжкого тілесного ушкодження.

Крім того, з позиції потерпілого і його представника, яка була озвучена під час апеляційного розгляду випливало, що апеляційне оскарження вироку обумовлено переважно збільшенням розміру моральної і матеріальної шкоди в результаті отриманого тілесного ушкодження.

Колегія суддів вважає необхідним з цього приводу зазначити, що форма вини обвинуваченого в цьому випадку має другорядне значення для визначення розміру відшкодування і носить опосередкований характер, тоді як в першу чергу вирішальним є наявність самої вини, яка виражена у формі необережності і наслідків. Потерпілий не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Підстави для скасування вироку через наведені апелянтом обставини відсутні.

Порушень кримінального й кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку, при апеляційному розгляді справи, також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4