справа № 631/982/17
провадження № 1-кп/631/7/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
з боку сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 жовтня 2017 року під № 0000481, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, не одруженого, маючого неповну середню освіту, не працюючого, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 11.03.1992 року за частиною 2 статті 140 Кримінального кодексу України 1960 року до виправних робіт строком на один рік шість місяців;
- вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 16.12.1993 року за частиною 1 статті 117, частиною 3 статті 89, частиною 2 статті 111 Кримінального кодексу України 1960 року до дванадцяти років п`яти місяців семі днів позбавлення волі у виправно трудовій колонії посиленого режиму, звільненого 05.10.2004 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 31.10.2011 року за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до трьох років позбавлення волі, в силу статті 75 Кримінального кодексу України від відбування покарання звільнений з випробувальним строком на один рік,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2017 року близько 18 години 45 хвилин, поблизу магазину «Орхідея», розташованого за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Мелихівка, вулиця Центральна, будинок № 236, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виникла сварка.
В ході сварки ОСОБА_5 , стоячи позаду ОСОБА_6 , діючи умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень останньому, наніс один удар кулаком руки в область голови ОСОБА_6 , а саме по потилиці, від чого останній втратив рівновагу та впав на землю. Після цього ОСОБА_5 наніс ще не менше п`яти ударів ногами по тулубу ОСОБА_6 , а саме в область грудної клітини з лівого боку, а також не менше трьох ударів ногами по рукам та ногам ОСОБА_6 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 58-НВ/17 від 10.10.2017 року ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_6 наступні тілесні ушкодження: крововилив на передній поверхні лівої половини грудної клітки, закриті переломи 8, 9, 10 лівих ребер по передній пахвовій лінії, садна на кінцівках, які виникли в результаті ударного та ударно ковзаючого впливу тупими твердими предметами, індивідуальні особливості травмуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразилися. За ступенем тяжкості закриті переломи ребер відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я понад 21 день (пункт 2.2.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6), садна та крововилив відносяться до легких тілесних ушкоджень (пункт 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6), які до небезпечних для життя не відносяться та не характерні для виникнення під час вільного падіння потерпілого з висоту росту.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе не визнав, повністю заперечував свою причетність до скоєного.
При розгляді справи у суді, ОСОБА_5 від правової допомоги відмовився, на неоднарозові пропозиції суду щодо призначення йому захисника не погодився, посилаючись на те, що буде самостійно відстоювати свої інтереси, при цьому судом були роз`ясненні обвинуваченому його права, передбачені Конституцією України та нормами Кримінального процесуального законодавства України.
Так, обвинувачений у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що восени 2017 року, більш точної дати він не пам`ятає, близько 17 години 00 хвилин він зайшов до магазину «Орхідея», що знаходиться в селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, в якому зустрів ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та окрім нього в магазині були ще раніше не знайомий йому чоловік та продавець. В магазині він не з ким не спілкувався, лише купив собі продукти харчування та вийшовши на вулицю сів на коня й поїхав додому. Також ОСОБА_5 зазначив, що ніякого конфлікту у нього ні з ким в той день не було, ОСОБА_6 залишався в магазині, він його не чіпав, оскільки той був п`яний. Потім побачив потерпілого лише в ранці наступного дня.
Крім того, обвинувачений під час судового розгляду справи наголошував, що він ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності та є добропорядною людиною, а висновки експерта, пояснення потерпілого та свідків не відповідають дійсності.
Суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_5 та розцінює їх як спробу уникнути відповідальності, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах даної кримінальної справи доказами, оцінка яких буде надана судом нижче.
Відповідно до положень статті 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зважаючи на повне заперечення своєї провини обвинуваченим та осорюванням ним обставин вчиненого, судом було визначено досліджувати усі докази в порядку, передбаченому частиною 1 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.
Будучи допитаним в судовому засіданні відповідно до положень статті 353 Кримінального процесуального кодексу України, у взаємозв`язку із частинами 2, 3, 5 14 статті 352 Кримінального процесуального кодексу України потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що обвинуваченого знає давно, оскільки його жінка колись працювала вчителем хімії та біології у школі, де навчався обвинувачений.
Восени 2017 року, більш точної дати він не пам`ятає, оскільки вже минуло достатньо часу, прийшов за покупками до магазину, що знаходиться у центрі села Мелихівка Нововодолазького району Харківської області. В цей час до магазину зайшов ОСОБА_5 за продуктами харчування та почав фамільярно розмовляти з ним, звертаючись на «ти», на що потерпілий зробив йому зауваження, яке обвинуваченому не сподобалось. Коли потерпілий вийшов з магазину, його наздогнав ОСОБА_5 , повалив на землю та почав бити ногами в область серця, при цьому зламавши йому три ребра.
За показаннями потерпілого, обвинувачений наніс йому близько 5 6 ударів по тулубу з лівого боку, голові та ногам, залишивши на сорочці сліди від взуття. Після чого, останній сів у повозку з конем та поїхав, а він залишився на землі.
Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Також суд визнає вказані показання потерпілого допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним законодавством України.
Цими показаннями, які є процесуальним джерелом доказів у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджується як час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення, так і факт умисного нанесення тілесних ушкоджень.
У судовому засіданні, будучи допитаною в якості свідка у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу Українии та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_7 показала, що ввечері, близько 18 19 годин, восени 2017 року, більш точної дати не пам`ятає, вона побачила як ОСОБА_6 лежить на землі біля сусіднього магазину, а в цей час ОСОБА_5 наносить йому удари ногою в область грудної клітки. Після чого обвинувачений поїхав, а ОСОБА_6 піднявся з землі, тримаючись рукою за грудну клітку з лівого боку. Як зазначила свідок, з приводу чого у них виник конфлікт їй не відомо.
Крім того, будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу Українии та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 показала, що у восени 2017 року під вечір, більш точної дати вона не пам`ятає, ОСОБА_6 , будучі у стані алкогольного сп`яніння, зайшов до магазину «Орхідея», що знаходиться по вулиці Центральній в селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, де вона на той час працювала продавцем, зробив покупки та вийшов на вулицю. Потім зайшов ОСОБА_5 , який також придбав продукти харчування та пішов. Вийшовши на вулицю, свідок побачила, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виникла сварка, в ході якої, як почула свідок, потерпілий виражався на адресу обвинуваченого нецензурною лайкою, на що останній відповів, щоб той тримав себе в руках. Після чого ОСОБА_6 штовхнув ОСОБА_5 від чого той впустив продукти.
Пізніше свідок побачила, як ОСОБА_5 б`є ОСОБА_6 ногами в область грудей з лівого боку, в той час як той лежав на землі. Свідок ОСОБА_8 зазначила, ударів було більше трьох, коли ОСОБА_6 зайшов до магазину, його обличчя було в крові.
Допитаний в якості свідка, у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу Українии та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, ОСОБА_9 показав, що в двадцятих числах вересня 2017 року він знаходився в магазині, розташованому у селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області. В цей час продавець сказала, що на вулиці відбувається бійка. Вийшовши на вулицю свідок побачив, що чоловік потерпілий, лежить на землі, а обвинувачений ОСОБА_5 б`є його ногами по тулубу. Потім останній сів в заправлений конем візок та поїхав. Причини конфлікту свідку невідомі.
За показаннями свідка, потерпілий ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння, проте обвинуваченого не чіпав.
Надаючи оцінку показанням свідків, як доказам, суд враховує той факт, що відповідно до статті 95 Кримінального процесуального кодексу України, показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.
Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Свідки, які були допитані у судовому засіданні, надавали пояснення щодо фактів, які вони сприймали особисто. З огляду на що, суд сприймає їх показання як належні та допустимі.
Обставин, регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України, у відношенні свідків в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних, передбачених частиною 2 статті 96 Кримінального процесуального кодексу України, стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.
В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів у порядку, передбаченому положеннями статті 358 Кримінального процесуального кодексу України, що були надані стороною обвинувачення, судовим слідством встановлено наступне.
24 вересня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області з заявою, відповідно до якої просив вжити заходів та притягнути до кримінальної відповідальності громадянина ОСОБА_5 , який 23 вересня 2017 року о 18 годині 30 хвилин в селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області по вулиці Центральній, безпричинно наніс йому близько десяти ударів ногами по всьому тулубу, чим спричинив тілесні ушкодження та зник у невідомому напрямку, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 24.09.2017 року (т. 1, а.с. 191).
Відповідно до висновку експерта № 58 НВ/17, складеного 10 жовтня 2017 року судово медичним експертом Нововодолазького районного відділення судово медичної експертизи Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_10 , у ОСОБА_6 , 1958 року народження, виявлені крововилив на передній поверхні лівої половини грудної клітки, закриті переломи 8, 9, 10 лівих ребер по передній пахвовій лінії, садна на кінцівках, які виникли в результаті ударного та ударно ковзаючого впливу тупими твердими предметами, індивідуальні особливості травмуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразилися, можливо в строк та спосіб, на які вказує потерпілий. За ступенем тяжкості закриті переломи ребер відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я понад 21 день (пункт 2.2.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6), садна та крововилив відносяться до легких тілесних ушкоджень (пункт 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6). Дані ушкодження до небезпечних для життя не відносяться та не характерні для виникнення під час вільного падіння потерпілого з висоту росту (т. 1, а.с. 192 193).
З протоколу проведення слідчого експерименту з 12 години 00 хвилин до 13 години 40 хвилин 13 жовтня 2017 року з долученими фототаблицями на трьох аркушах, проведеним слідчим СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області рядовим поліції ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 , а саме на подвір`ї поблизу продуктових магазинів, за участі потерпілого ОСОБА_6 , статиста ОСОБА_12 , судово медичного експерта ОСОБА_10 , в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , вбачається, як потерпілий ОСОБА_6 детально описує та показує на статисті механізми нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , що мали місце 23 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 194 200).
Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь яких зауважень. Те, що в огляді не приймала участь сторона захисту не є порушенням вимог статті 240 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки положення цієї статті регламентує право слідчого запросити для участі в слідчому експерименті підозрюваного та захисника, а не передбачає імперативний обов`язок. Слідчий експеримент проведено з дотриманням норм Кримінального процесуального законодавства України, а тому відсутні підстави вважати даний доказ недопустимим. Сам протокол відповідає вимогам вищезазначеного Кодексу в частині питання його оформлення. Порушень вимог статтей 104 106, 240 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено.
Крім того, відповідно до висновку експерта № 61 НВ/17, складеного 19 жовтня 2017 року судово медичним експертом Нововодолазького районного відділення судово медичної експертизи Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_10 , у ОСОБА_6 виявлені крововилив на передній поверхні лівої половини грудної клітки, закриті переломи 8, 9, 10 лівих ребер по передній пахвовій лінії, садна на кінцівках, які виникли в результаті ударного та ударно ковзаючого впливу тупими твердими предметами, індивідуальні особливості травмуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразилися. По своїм локалізації, характеру та механізму утворення вказаних вище тілесних ушкоджень відповідають тому способу, на який вказує ОСОБА_6 , в ході його допиту в якості потерпілого та в ході слідчого експерименту, проведеного 13 жовтня 2017 року (т. 1, а. с. 203 204).
Постановою слідчого СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області рядовим поліції ОСОБА_11 від 20 жовтня 2017 року перекваліфіковано склад кримінального правопорушення з частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України на частину 1 статті 122 Кримінального кодексу України (т. 1, а. с. 205 206).
Оцінюючи висновки судово медичного експерта № 58 НВ/17 від 10 жовтня 2017 року та № 61 НВ/17 від 19 жовтня 2017 року з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірним, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечить іншим доказам у справі, оскільки останні містять в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а безпосередньо порушень вимог статтей 87, 101 102 вищенаведеного нормативно правового акту, судом не встановлено та сторонами не доведено.
При цьому, наявні у провадженні постанова слідчого про призначення експертизи свідчать про те, що останні були призначені у відповідності до Кримінального процесуального кодексу України.
Порушень положень § 5 Глави 4 Кримінального процесуального кодексу України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Відповідно до приписів частини 5 статті 356 Кримінального процесуального кодексу України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.
Самі висновки відповідають вимогам, встановленим статтями 101 102 Кримінального процесуального кодексу України.
Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).
Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
При цьому, відповідно до статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.
Таким чином, зазначені вище письмові докази (документи) підтверджують існування та перебіг самої події кримінального правопорушення, її місце, спосіб та інші обставини вчинення, та певні її наслідки.
Крім того, під час судового розгляду судом, крім вищезазначених письмових доказів, було досліджено процесуальні документи, надані стороною обвинувачення, однак останні лише підтверджують дотримання норм Кримінального процесуального кодексу України при здійсненні досудового розслідування. З огляду на вказані обставини суд вважає такі докази допустимими, оскільки останні відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, безпосередньо порушень вимог статтей 87 та 99 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено. Такі докази свідчать про дотримання порядку, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певну послідовність (черговість) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні.
Даних, які б указували на протилежне, у ході судового слідства не встановлено.
В свою чергу, згідно положень статті 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до статті 26 Кримінального процесуального кодексу України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами обвинувачення та захисту надано не було.
Тож суд, надаючи оцінку дослідженим у ході судового розгляду доказам, сприймає їх належними та допустимими, які доводять собою, обставини, що власне підлягають доказуванню з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, як-то: дату, час, місце, спосіб їх вчинення.
Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення (злочину), оскільки він дійсно 23 вересня 2017 року своїми умисними діями заподіяв тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_6 .
При кваліфікацій дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально - правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально - правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
Таким чином, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України доведена повністю, а дії обвинуваченого кваліфікуються судом як умисне заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації злочинів, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно злочин середньої тяжкості.
Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_5 шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має, на диспансерному обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває (т. 1, а. с. 222 224), має постійне місце проживання, де характеризується посередньо (т. 1, а. с. 225), проходив військову службу в Збройних Силах з 26 червня 1989 року по 29 квітні 1991 року, звільнений на підставі наказу Міністерства оборони СРСР № 121 від 26.03.1991 року (т. 1, а. с. 219). Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, хоча цю обставину категорично заперечує.
Так, вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 11.03.1992 року ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 140 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) та йому призначено покарання у виді виправних робіт строком на один рік шість місяців з відрахуванням 15 % в дохід держави (т. 1, а. с. 209).
Крім того, вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 16.12.1993 року ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 117, частиною 3 статті 89, частиною 2 статті 111 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років п`ять місяців семі днів у виправно трудовій колонії посиленого режиму. Звільнений 05.10.2004 року по відбуттю строку покарання (т. 1, а. с. 209, 210 214).
Також вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 31.10.2011 року ОСОБА_5 засуджено за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до трьох років позбавлення волі, в силу статті 75 Кримінального кодексу України від відбування покарання був звільнений з випробувальним строком на один рік (т. 1, а. с. 209, 215 218).
Таким чином, покарання у встановленому законом порядку ОСОБА_5 відбуті, однак судимість в установленому законом порядку не погашена та не знята.
В матеріалах справи містяться дві досудові доповіді, складені Нововодолазьким районним відділом з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, висновки яких є такими, які дещо суперечать один одному.
З досудової доповіді, складеної фахівцем з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації Нововодолазького районного відділу з питань пробації Північно Східного межрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_15 щодо ОСОБА_5 , вбачається, що орган пробації вважає, що є дуже висока ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (т. 1, а. с. 49 51).
З досудової доповіді, складеної провідним інспектором Нововодолазького районного відділу з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України ОСОБА_16 щодо ОСОБА_5 , вбачається, що орган пробації вважає, що є висока ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: брати участь у соціально виховних заходах організованих органом пробації. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 76 Кримінального кодексу України (т. 1, а. с. 139 141).
В силу положень статті 66 Кримінального кодексу України судом не встановлено обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_5 .
Під час судового розгляду справи судом встановлено, що обставиною, яка відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжує покарання ОСОБА_5 є рецидив злочинів.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з положень частин 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочину середньої тяжкості, особу винного, який свою провину заперечує, не усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, а також те, що протягом судового розгляду справи усіма можливими засобами обвинувачений намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, про що свідчать чисельні ухвали суду про застосування до обвинуваченого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді приводу (ухвала від 11 жовтня 2018 року, ухвала від 25 жовтня 2018 року, ухвала від 16 листопада 2018 року, ухвала від 27 листопада 2018 року, ухвала від 12 лютого 2019 року, ухвала від 12 березня 2019 року, ухвала від 27 травня 2019 року, ухвала від 04 червня 2019 року, ухвала від 12 червня 2019 року, ухвала від 09 липня 2019 року, ухвала від 12 серпня 2019 року, ухвала від 05 вересня 2019 року) (т. 1, а. с. 90 91, 110 111, 133 134, 147 148, 185 187, 242 243, т. 2, а. с. 31 32, 36 37, 44 45, 53 54, 63 64, 69 - 70) та те, що останній наполягав на тому, що він жодного разу до кримінальної відповідальності не притягувався.
Крім того, ухвалою від 10 січня 2019 року за клопотання прокурора Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області відносно ОСОБА_5 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з зобов`язанням в певний період доби не залишати місця проживання та з`являтися до суду за першою вимогою (т. 1, а. с. 170 174), які також були порушені обвинуваченим під час здійснення кримінального провадження у суді.
Вказані обставини дають суду підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 усіляко намагався ухилитись від забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду та перешкоджав тому, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.
Санкція частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України нарівні з обмеженням волі та позбавленням волі передбачає більш м`який вид покарання виправні роботи, які засуджений відбуває тільки за місцем роботи. Проте, судом встановлено, що ОСОБА_5 , хоча і є працездатною особою за віком і за станом здоров`я, проте ніде не працює.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд виходить з положень статті 65 Кримінального кодексу України, а саме принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявністю обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, і вважає необхідним і достатнім призначити обвинуваченому покарання у вигляді у виді позбавлення волі у межах, передбачених санкцією частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України.
При цьому, виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 не можливе без реального відбуття покарання.
Підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог статті 75 Кримінального кодексу України, або ж застосування статті 69, чи норм статті 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог частини 2 статті 65 Кримінального кодеку України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів (кримінальних правопорушень), оскільки ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та, маючи у встановленому законом порядку не зняту та непогашену судимість, вчинив умисний злочин середньої тяжкості, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, що у свою чергу підтверджуються даними висновків органу пробації.
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
За змістом пункту 2 частини 4 статті 374 Кримінального процесуального кодексу України у резолютивній частині вироку, зокрема, зазначаються рішення суду щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили у вигляді тримання під вартою, зазначивши, що існують ризики того, що ОСОБА_5 буде й надалі переховуватися, з метою уникнення відбування призначеного покарання.
Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_5 призначається покарання у вигляді реального позбавлення волі, а також приймаючи до увагу його процесуальну поведінку під час судового розгляду справи, з метою забезпечення виконання вироку, суд прийшов до переконання про необхідність задоволення клопотання прокурора та до вступу вироку в законну силу обрати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Речових доказів по справі не має.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.
Судом встановлено, що процесуальні витрати по справі відсутні.
На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 50, 63, 65 - 67, 88 90 та частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а також статтями 22, 26, 84 89, 91, 99, 100, 118, 122, 337, частиною 1 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 1 (одного) року 4 (чотирьох) місяці позбавлення волі.
Обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взявши його під варту у залі судових засідань негайно.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з 02 жовтня 2019 року.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та потерпілому.
Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1