Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8088/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження № 295/8088/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2019 року відносно
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин та вини обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання у зв`язку із його невідповідністю, призначивши основне покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України. Вважає, що судом першої інстанції належно не враховані всі пом`якшуючі обставини, у тому числі й те, що обвинувачений має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий та визнав вину у вчиненому. Крім того, посилаючись на наведене, вважає, що у суду першої інстанції були всі належні підстави для застосування при призначенні покарання його підзахисному норми ст.69 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу адвоката прокурор Житомирської міської прокуратури ОСОБА_11 просить залишити її без задоволення, як безпідставну, а вирок суду, як законний та обґрунтований, без зміни.

Згідно вироку Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2019 року, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України та призначено покарання:
- за ч.3 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі;
- за ч.3 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого більш суворим у виді 4 років позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого до вступу вироку в законну силу залишено попередній тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання обраховано з часу набрання вироком законної сили.
Зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення відповідно до ч.5 вимог ст.72 КК України з 06.06.2019 по день набрання вироком законної сили.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої на відшкодування матеріальної шкоди 3550 грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн..
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої на відшкодування матеріальної шкоди 33167 грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн..
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 23.05.2018, близько 06 години, ОСОБА_10 , перебував поблизу будинку АДРЕСА_2 , де у нього з корисливих мотивів виник злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення будь-якого цінного чужого майна, поєднаного із проникненням до вищевказаного житла. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , пересвідчившись, у тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та вони залишаються таємними, оглянувши прибудинкову територію, підійшов до вхідних дверей та руками відсунув засув, на який були зачинені двері з внутрішньої сторони, і в такий спосіб проник до вищевказаного будинку. В подальшому, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_10 , оглянув приміщення квартири на предмет цінного майна.
Під час перебування ОСОБА_10 у вищевказаному будинку його протиправні дії, направлені на повторне таємне викрадення чужого майна, були помічені потерпілою ОСОБА_7 , котра почала кричати. Після чого ОСОБА_10 схопивши сумку, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 3100 грн., гаманець чорного кольору з тканини, маленька срібна ложка сувенірна, сувенір срібний у вигляді мишки, що тримає рубль, булавка позолочена, які матеріальної цінності для потерпілої не становлять, навушники марки Panasonic, вартістю 450 грн., вибіг із будинку, утримуючи при собі вищевказане викрадене майно, що належить ОСОБА_7 . В свою чергу ОСОБА_7 прослідувала за останнім та продовжувала кричати йому вслід, вимагаючи останнього зупинитись та повернути те, що він викрав.
В цей час та за вказаних вище обставин, ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що його таємні дії помічено сторонніми особами, а злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням в житло викрито, незважаючи на вищенаведені обставини, продовжив реалізацію свого злочинного умислу, проігнорувавши вимогу зупинитись, та почав бігти у невстановленому напрямку з метою доведення злочинного умислу до кінця та залишив місце вчинення злочину.
Таким чином вищезазначеними діями ОСОБА_10 заподіяв потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 3550 гривень.
28.05.2018 у період часу з 15 год. по 16 год. 30 хв. у ОСОБА_10 , який перебував поблизу будинку АДРЕСА_4 , виник з метою особистого збагачення злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, а саме у вищевказаний будинок.
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_10 , пересвідчившись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та вони залишаються таємними, розбив каменем вікно та проник до вказаного будинку, який належить ОСОБА_8 .
Перебуваючи у цьому будинку, ОСОБА_10 оглянув його, де виявив та викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме: ордени та медалі часів Великої Вітчизняної війни в кількості 10 шт., які матеріальної цінності для потерпілої не становлять; грошові кошти в сумі 850 грн.; золоті коронки на зуби литі, вагою близько 30 г, 900 проби, придбані в 1978 році, вартістю 32317 грн.. В подальшому, ОСОБА_10 , утримуючи викрадене майно при собі, місце вчинення кримінального правопорушення залишив та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 33167 грн..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення потерпілих та прокурора, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга адвоката не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, в апеляційній скарзі та ніким з можливих учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , зазначених вимог кримінального закону дотримався.
Рішення суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання саме у виді позбавлення волі, яке підлягає реальному відбуванню, ухвалено з належним врахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин справи.
Так, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, суд першої інстанції належно врахував наслідки вчиненого та ступінь тяжкості злочинів, які є тяжкими, у відповідності до норм ст.12 КК України.
Викладені в апеляційній скарзі адвоката доводи на пом`якшення покарання, а так само й докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, щодо особи обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема те, що він частково визнав свою вину, по місцю проживання характеризується виключно негативно, не працює, заподіяну шкоду не відшкодував, з належним урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, за відсутності обставин, що як пом`якшують покарання, так і обтяжують покарання, з відповідним врахуванням змісту досудової доповіді Богунського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області від 20.09.2018 (а.п.89-90), про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк є не можливим, достатньо були враховані судом першої інстанції при призначенні останньому покарання.
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції належно врахував і позицію потерпілих, які наполягали на суворості призначеного покарання.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги адвоката щодо застосування при призначенні покарання вимог ст.75 КК України, оскільки його підзахисний має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий та визнав вину у вчиненому, апеляційний суд вважає невідповідними вище зазначеному та, в даному випадку, безпідставними.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, у виді 4-х років позбавлення волі (яке є мінімально можливим з врахуванням інкримінованих санкцій статей) буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини. Підстави вважати, що призначене ОСОБА_10 покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через суворість відсутні.
При цьому, на думку апеляційного суду, відсутні жодні обґрунтовані підстави й для застосування до обвинуваченого норм ст.69 КК України, на застосування яких посилається адвокат у своїй апеляційній скарзі.
Так, статтею 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Однак, за наведених обставин (тяжкості вчинених правопорушень, всіх вище зазначених характеризуючих особу ОСОБА_10 даних, суспільної небезпечності останнього), апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі обставини, на які адвокат посилається як на підставу для застосування до ОСОБА_10 положень ст.69 КК України, в тому числі і те, що останній має постійне місце проживання та реєстрації, є раніше несудимим, не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим правопорушень, та бути обставинами, що пом`якшують його покарання.
Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :