Справа № 463/3476/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/444/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
апелянта: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2019 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді матеріали скарги ОСОБА_6 на бездіяльність директора (уповноважених посадових осіб) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за його зверненням до Голови Верховної Ради №52 від 21 січня 2019 р. повернуто скаржнику.

Таке рішення обґрунтоване тим, що згідно вимог кримінального процесуального закону зі скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у нереєстрації інформації про вчинений злочин в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, має право звертатися заявник, яким до державного органу, уповноваженого розпочинати досудове розслідування, подано заяву або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. У даному ж випадку ОСОБА_6 подав звернення про вчинення злочину до Голови Верховної Ради України. Відповідно, слідчий суддя зробив висновок, що ОСОБА_6 не є заявником в розумінні ч.1 ст.60 КПК України, оскільки заяву про вчинений злочин подав Голові Верховної Ради України, а не органу досудового розслідування, тому позбавлений права оскаржувати бездіяльність слідства. Крім цього, повертаючи ОСОБА_6 подану ним скаргу, слідчий суддя взяв до уваги те, що така скарга може бути подана протягом десяти днів з дня вчинення відповідної бездіяльності слідчим, однак з урахуванням того, що до тримання 22 квітня 2019 р. відповіді ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_6 був 02 квітня 2019 р. повідомлений листом начальника відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про результат розгляду його звернення, з чого зроблено висновок, що подача ОСОБА_6 02 травня 2019 р. скарги до слідчого судді про бездіяльність слідства відбулась з пропуском визначеного процесуальним законом строку, підстав для поновлення якого немає.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_6 подав на неї апеляційну скаргу, в якій стверджує про незаконність та необґрунтованість такої. Зокрема, зазначає, що оскаржуваною ухвалою слідчого судді його безпідставно позбавлено статусу заявника. Апелянт визнає, що із заявою про вчинений злочин звернувся до Голови Верховної Ради України, однак вважає, що це не є порушенням, адже відповідна посадова особа повинна скерувати звернення до компетентного органу, який уповноважений його розглянути. У даному випадку адресат направив заяву ОСОБА_6 до належного органу досудового розслідування, однак це не свідчить, що заявником є Голова Верховної Ради України. На думку апелянта, подача заяви про вчинений злочин у такий спосіб є формою реалізації права особи на вибір ефективного способу захисту, адже заявник позбавлений можливості самостійно визначити, який правоохоронний орган уповноважений розглядати його звернення щодо вчиненого злочину, а статус народного депутата передбачає, що в разі надходження до нього відповідної заяви, він повинен скерувати її за належністю. Тому виконання функції з пересилання звернення до уповноваженого державного органу не надає депутату прав і обов`язків заявника, особою з таким процесуальним статусом є власне та особа, яка подала звернення з описом фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення. Також, на переконання апелянта, слідчий суддя безпідставно не врахував, що ОСОБА_6 є потерпілим, адже йому вчиненим злочином заподіяно шкоду. З урахуванням цього ОСОБА_6 наполягає, що він має право оскаржувати бездіяльність слідчого не тільки як заявник, але і як потерпілий від злочину. Необґрунтованими, на думку апелянта, є посилання слідчого судді на пропуск строку для звернення зі скаргою. Як стверджує ОСОБА_6 , у розпорядженні слідчого судді була наявною інформація про дату надання відповіді Територіальним управлінням ДБР, розташованим у м. Львові, яку він отримав 22 квітня 2019 р. Тому подачу скарги на бездіяльність слідства 02 травня 2019 р. не може вважати такою, яка відбулась поза межами визначених КПК України строків. З урахуванням наведеного апелянт просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати як таку, що не відповідає вимогам процесуального закону, і повернути справу для розгляду до суду першої інстанції. Окремо апелянт звертає увагу на те, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді ним не пропущено, адже копію оскаржуваної ухвали він отримав лише 29 травня 2019 р., про що є відповідна розписка.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_6 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із позицією апелянта про те, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді ним не пропущено. Так, з`ясовано, що оскаржувана ухвала від 03 травня 2019 р. постановлялася без повідомлення і за відсутності ОСОБА_6 . В подальшому її копія направлялася скаржнику і була отримана ним 29 травня 2019 р., про що свідчить наявна в матеріалах розписка на поштовому повідомленні про вручення (а.с.19). Відповідно до ч.3 ст.395 КПК України, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. У зв`язку з цим визначений у ст.395 КПК України строк для подачі апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 дотримано, адже з апеляційною скаргою він звернувся 03 червня 2019 р, тобто в межах п`ятиденного строку з часу отримання копії оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Приймаючи рішення про повернення скарги, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в силу положень ч.1 ст.60 КПК України ОСОБА_6 не може вважатися заявником, оскільки із заявою про вчинення кримінального правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування не звертався, тому не наділений процесуальним правом на подання скарги на бездіяльність щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

На думку колегії суддів, такий висновок слідчого судді суперечить фактичним обставинам справи.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим кодексом строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 дійсно своє звернення №52 (заява/повідомлення про кримінальне правопорушення) надіслав на адресу Голови Верховної Ради України ОСОБА_7 , яке в подальшому для розгляду було скеровано за належністю до відповідного правоохоронного органу. Тобто правоохоронний орган розглядав саме це звернення, а не звернення Голови Верховної Ради України, що слідує із відповіді, наданої ОСОБА_6 листом ТУ ДБР у м. Львові №Ц-1/4-19 від 08 квітня 2019 р. Таким чином, ОСОБА_6 , хоча і не подавав заяву про вчинення кримінального правопорушення безпосередньо до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, однак, набув статусу заявника в силу переадресації його звернення Головою Верховної Ради України за належністю компетентному правоохоронному органу, а тому, на думку колегії суддів, має право на подачу скарги в порядку глави 26 КПК України.

Що стосується обрахунку строку на звернення зі скаргою до слідчого судді, то зі змісту скарги ОСОБА_6 вбачається, що така подана на бездіяльність ТУ ДБР у м. Львові. А тому, обчислення процесуального строку у даному випадку повинне здійснюватись з часу фактичного отримання відповіді вказаного органу. Посилання слідчого судді на попереднє отримання ОСОБА_6 відповіді від Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за таких умов є необґрунтованим.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала про повернення скарги ОСОБА_6 підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для розгляду в порядку, визначеному главою 26 КПК України.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити.

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2019 р., якою матеріали скарги ОСОБА_6 повернуто скаржнику скасувати, а справу направити у Личаківський районний суд м. Львова для розгляду в порядку глави 26 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4