Справа №463/5622/19
Провадження №1-кс/463/2896/19
УХВАЛА

06 серпня 2019 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_5 від 25.06.2019 року про закриття кримінального провадження, -

встановив:

адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_5 від 25.06.2019 про закриття кримінального провадження № 0007305 від 29.12.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України.
Скаргу мотивує тим, що 25.06.2019 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0007305 від 29.12.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України. Вважає, що така постанова є незаконною, оскільки слідчим не було враховано, що неправосудною ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 було неправомірно продовжено строк тримання під вартою заявника на 62 дні. Якби у цьому випадку при винесенні ухвали мала місце описка, то строк тримання під вартою закінчився б 31.08.2017, однак 01.09.2017 суддя ОСОБА_6 безпідставно продовжила, а не повторно обрала заявнику ОСОБА_4 строк тримання під вартою, що свідчить, що останньою було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 375 КК України.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 скаргу підтримав із наведених у ній підстав.
В судове засідання слідчий не з`явився із невідомих причин, повідомлявся про час і місце розгляду скарги. Його неявка не є перешкодою для розгляду скарги, подав до суду письмові заперечення на скаргу, доводи яких відповідають мотивам викладеним в оспорюваній постанові про закриття кримінального провадження.
Дослідивши матеріали скарги, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0007305 від 29.12.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.
29.12.2018 на підставі ухвали слідчого судді Києво-Святощинського районного суду Київської області від 28.12.2019 відомості про вчинення суддею Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_5 від 25.06.2019 закрито кримінального провадження № 0007305 від 29.12.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, за відсутності в діях судді ОСОБА_6 складу відповідного злочину.
Як вбачається із заяви про вчинення кримінального правопорушення, на думку заявника, суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК України, що виразилось у тому, що вона постановила неправосудну ухвалу від 03.07.2017, якою фактично продовжила строк тримання під вартою ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, яке перебуває на її розгляді, на 62 дні.
При цьому під час досудового розслідування 07.05.2019 був проведений допит як свідка судді ОСОБА_6 . Крім того, в ході досудового розслідування з метою отримання письмових доказів направлявся запит про надання інформації до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, відповідь на який отримано 28.05.2019, також отримано з матеріалів кримінального провадження, в межах яких винесено безпідставну, на думку заявника, ухвалу, судові рішення, зокрема зі справи № 346/1176/17 ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.07.2017 та від 01.09.2017, якими строк тримання під вартою ОСОБА_4 щоразу продовжувався на 60 днів. При цьому при обчисленні строку закінчення дії ухвали суду від 03.07.2017 суддею була допущена описка (арифметична помилка), яка, як вбачається із ухвали вказаного суду від 13.06.2019, була виправлена лише після її виявлення у 2019 році.
Таким чином, слідчим проведені необхідні слідчі та інші процесуальні дії у кримінальному провадженні та дано належну правову оцінку зібраним доказам.
Зокрема, слідчим вірно констатовано, що незгода із судовим рішенням не може бути підставою для кримінального переслідування судді, який його ухвалив. В разі незгоди із судовим рішенням особа вправі оскаржити його в порядку та спосіб, передбачений законом (що й мало місце в даному конкретному випадку), й звернення про вчинення кримінального правопорушення суддею у зв`язку з ухваленням ним судового рішення є втручанням у діяльність суду та способом впливу на суд, що порушує гарантований Конституцією України принцип незалежності суддів. До зазначеного висновку слідчий обґрунтовано прийшов, виходячи із наступних підстав.
Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх неодноразових рішеннях послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Разом з тим, відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України».
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3).
Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року. За позицією ВСУ як правило, заяви про вчинення суддями злочину у вигляді, на думку заявника, ухвалення суддями відповідного судового рішення, викликані просто незгодою заявника з прийнятим рішенням, або бажанням таким чином вплинути на результат розгляду справи поза межами встановленої судової процедури. Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.
Здійснення органами досудового розслідування слідчих дій в рамках розпочатого досудового розслідування щодо надання оцінки законності судового рішення та витребування пояснень у суддів з приводу ухваленого рішення тощо при явному зловживанні учасником процесу свого законодавчого права на оскарження такого рішення до вищої інстанції не узгоджується та прямо протирічить положенням статті 124 Конституції України, оскільки делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).
Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Враховуючи вищенаведене, слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_5 винесена постанова із дотриманням вимог КПК України.
При цьому слідчим правильно враховано факт відсутності умислу (наявність необережної форми вини) в діях судді ОСОБА_6 при постановленні ухвали суду від 03.07.2017 із допущеною в ній опискою, який повинен бути обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.
Крім того, слідчий суддя враховує той факт, що кримінальне провадження (справа № 346/1176/17) відносно ОСОБА_4 надалі перебуває на розгляді судді ОСОБА_6 , й ініціювання ним кримінального провадження відносно судді слід розцінювати як неправомірний спосіб впливу на ухвалення суддею процесуальних рішень у його справі.
З огляду на вищенаведене, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування оспорюваної постанови про закриття кримінального провадження, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303-309, 395 КПК України, -

постановив:

у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_5 від 25.06.2019 року про закриття кримінального провадження № 0007305 від 29.12.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1