ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2268/19 Справа № 204/3245/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши 04 вересня 2019 року у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, -
В С Т А Н О В И Л А :
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий судовий розгляд до суду.
В обґрунтування зазначає, що у прийнятому судовому рішенні суд зазначив, що в України не має механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі, посилаючись при цьому на ст. ст. 49, 82 КК України, проте такий висновок суду не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства.
Також, вказує, що підставами для звернення до суду були наявність рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України-2», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст. 27 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, Закон про кримінальну відповідальність.
Таким чином засуджений ОСОБА_7 вважає, що його покарання має бути пом`якшене через відповідність новій нормі чинного Законодавства, а саме рішення Європейського Суду з прав людини.
Оскаржуваною ухвалою в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі відмовлено.
Мотивуючи своє рішення суд зазначив, що на момент розгляду справи, законодавством не передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покарання, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ, окрім того, суд першої інстанції зазначив, що у ОСОБА_7 було чотири стягнення у вигляді догани, які були погашені за плином часу. За час перебування у Дніпровській УВП № 4 зарекомендував себе посередньо, порушень вимог режиму утримання не допускав, стягнення не накладалися, заохочення не застосовувалися, до праці не залучався, що на переконання суду першої інстанції свідчить про те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.
Заслухавши засудженого та його захисника, які підтримали заявлені вимоги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів провадження вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2011 року ОСОБА_7 засуджений за п.п. 1, 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
За вимогами ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Отже, положенням ст. ст. 81, 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.
Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.
Призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст. ст. 81, 82 КК України.
Частиною 1 cтатті 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Відповідно до абз. 2 п. 4 Положення про порядок помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання
При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 , і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
Посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
В пункті 193 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», cуд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
В пункті 194 вищезазначеного рішення, суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
Згідно із ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , з яким колегія суддів погоджується, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування судового рішення щодо ОСОБА_7 .
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4