судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-8999км18 за касаційними скаргами прокурорів, які брали участь у розгляді провадженні судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2018 року стосовно виправданого ОСОБА_2 .
І. 08 листопада 2019 року колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду касаційні скарги прокурорів залишила без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2018 року стосовно виправданого ОСОБА_2 без зміни.
При ухваленні цього рішення я заперечувала проти залишення без задоволення касаційних скарг і оскаржуваних судових рішень без зміни, голосувала проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
ІІ. Вимогою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, до суду касаційної інстанції було скасування судових рішень стосовно виправданого ОСОБА_2 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки вважав, що судовий розгляд проводився упереджено до сторони обвинувачення та загалом однобічно, без врахування у сукупності всіх наданих доказів стороною обвинувачення. Також не погодився із рішенням суду першої інстанції про визнання доказів недопустимими, а саме протоколів слідчих дій проведених не у місці, на який був наданий дозвіл слідчим суддею, вважаючи, що слідчий отримавши дозвіл на слідчу дію місце її проведення визначає самостійно. Крім того, стверджував, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення належним чином не перевірив, а фактично продублював зміст вироку суду першої інстанції.
ІІІ. Вимогою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, до суду касаційної інстанції було скасування ухвали апеляційного суду стосовно виправданого ОСОБА_2 та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, оскільки апеляційним судом не було проведено повної перевірки доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, а отже й не спростовано доводів, зокрема й тих, що стосувались безпідставності рішення суду першої інстанції про визнання доказів недопустимими, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
IV. Суд першої інстанції виправдав ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу злочину, а саме за відсутності суб`єктивної сторони. Суд дійшов такого висновку, вважаючи, що ОСОБА_2 під час проведення обшуку у його службовому кабінеті не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень слідчому ОСОБА_3 , яка визнана потерпілою у цьому провадженні.
Втім, цей висновок суду носить досить субєктивний характер, не підтверджений матеріалами провадження та суперечить встановленим цим же судом фактичним обставинам провадження.
Так, суд відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень слідчому пояснив спонтанним і ситуативним характером дій ОСОБА_2 , оскільки «слідча забрала на столі ключі з флеш-накопичувачем, які є особистою власністю обвинуваченого ОСОБА_2 та які він і намагався собі повернути, а не нанести тілесні ушкодження потерпілій».
Колегія суддів Верховного Суду також безпідставно погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що посилання сторони захисту на відсутність будь-яких зауважень з приводу спричинення тілесних ушкоджень чи необхідності надання медичної допомоги з боку потерпілої чи інших учасників обшуку 11 травня 2016 року у самому тексті протоколу обшуку є обґрунтованим доводом..
Разом з тим, злочин, передбачений ст. 345 КК України, міститься у Розділі XV КК України «Злочини проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів», в якому зосереджені злочини, об`єктом охорони яких є відмінні суспільні відносини від тих, що передбачені Розділом ІІ цього Кодексу «Злочини проти життя та здоров`я особи» (зокрема, й розрізнення злочинів за ступенем тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень).
Основним безпосереднім об`єктом насильства щодо працівника правоохоронного органу слід розуміти нормальну діяльність та авторитет правоохоронних органів, які законодавець поставив під кримінально-правову охорону, надаючи даним відносинам пріоритет перед додатковим безпосереднім об`єктом вказаного складу злочину - здоров`я працівника даного органу або його близьких родичів.
Виявлення та вилучення в приміщенні, де проводилась слідча дія, на столі флеш-накопичувача, відбувалось на підставі ухвали слідчого судді та відповідно до вимог ст. 234 КПК України.
Отже, те, що слідча під час обшуку не попросила про надання їй терміново медичної допомоги і про це не зазначено в протоколі обшуку, жодним чином не може спростовувати вчинення ОСОБА_2 умисного заподіяння останній легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням нею службових обов`язків під час проведення обшуку у службовому кабінеті.
V. Щодо порушень кримінального процесуального закону.
1.Ухвалою слідчого судді надано дозвіл на обшук приміщення Трипільської сільської ради від 13 квітня 2016 року (а.к.п. 117-118, т. 1) (в межах кримінального провадження за ст. ст. 191 ч. 2, 366 ч. 2 КК України стосовно ОСОБА_2 ).
2. На виконання цієї ухвали слідчого судді від 13 квітня 2016 року проведено обшук, складено протокол 11 травня 2016 року (а.к.п. 119-123 т. 1).
3. Протокол проведення слідчого експерименту від 25 травня 2016 року (а.к.п. 113-116, т. 1). Не проведений слідчий експеримент, бо службовий кабінет був зачинений, ОСОБА_2 перебував на лікарняному, у інших працівників доступу до кабінету не було.
4. Ухвалою слідчого судді від 26 травня 2016 року надано дозвіл на проведення слідчих дій, а саме слідчого експерименту в службовому кабінеті голови сільради ОСОБА_2 (а.к.п. 124, т. 1).
5. Аналогічно протокол проведення слідчого експерименту від 30 травня 2016 року (а.к.п. 125-128, т. 1). Не проведений слідчий експеримент, бо службовий кабінет був зачинений, ОСОБА_2 перебував на лікарняному, у інших працівників доступу до кабінету не було.
6. Того ж дня провели слідчий експеримент в іншому місці, в службовому кабінеті відділу поліції Протокол проведення слідчого експерименту від 30 травня 2016 року (а.к.п. 129-132, т. 1).
7. Наступного дня, провели слідчий експеримент з іншими учасниками, в актовому залі відділу поліції Протокол проведення слідчого експерименту від 31 травня 2016 року (а.к.п. 133-141, т. 1).
8. Того ж дня, провели слідчий експеримент з іншими учасниками, в актовому залі відділу поліції протокол проведення слідчого експерименту від 31 травня 2016 року (а.к.п. 142-145, т. 1).
9. З урахуванням проведених слідчих експериментів була призначена додаткова судово-медична експертиза (а.к.п. 147-149, т. 1), яка також визнана судом неналежним доказом, як і протоколи слідчих експериментів проведені не в місці, зазначеному в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення вказаної слідчої дії.
10. Повторно ухвалою слідчого судді від 27 вересня 2016 року надано дозвіл на проведення слідчих дій, а саме слідчого експерименту в службовому кабінеті голови сільради ОСОБА_2 (а.к.п. 150, т. 1).
11. Протокол проведення слідчого експерименту від 18 жовтня 2016 року (а.к.п. 151-155, т. 1). Проведений слідчий експеримент в службовому кабінеті голови сільради ОСОБА_2 .
Документи, перераховані під номерами 6, 7, 8, 9, визнані судом недопустимими доказами, через проведення слідчих дій не у місці вказаному слідчим суддею в постановлених ухвалах про надання дозволу на проведення слідчого експерименту.
Разом з тим, документ № 11 недопустимим доказом судом не визнавався, у вироку суду містяться на нього посилання.
Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просив про повторне дослідження вказаного доказу.
Щодо тілесних ушкоджень, то висновок експертизи № 17 також не визнавався недопустимим доказом, що їх підтверджує (встановлення ступеня тілесних ушкоджень відбулось на наступний день після проведеного обшуку, 12 травня 2016 року). Вказаному доказу не надано належної оцінки судами.
VІ. З урахуванням наведеного, враховуючи, що у касаційних скаргах було обґрунтовано зазначено про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій (що у цьому випадку можливо виправити на стадії апеляційного розгляду), тому Верховному Суду слід було скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції задля проведення належної перевірки доводів апеляційної скарги прокурора.
Суддя ОСОБА_1