БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 1-кп/356/50/19
Справа № 356/601/15-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.06.2019 року Березанський міський суд Київської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

При секретарі ОСОБА_2

За участю прокурора ОСОБА_3

Обвинуваченого ОСОБА_4

Захисника ОСОБА_5

Представника органу пробації ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000150 від 19.02.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Березанського міського суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000150 від 19.02.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, вказуючи на відсутність підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту.

Представник органу пробації підтримав позицію прокурора.

Захисник в підготовчому судовому засіданні проти призначення до судового розгляду не заперечував.

Обвинувачений в підготовчому судовому засіданні підтримав думку захисника.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Так, за змістом ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт є формою закінчення досудового розслідування та формою звернення прокурора до суду (п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України).

Вимоги до обвинувального акта встановлені ст. 291 КПК України, яка містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт, а також обов`язкових додатків до нього.

Так, згідно вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення, тобто відображати всі елементи складу злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Разом з тим, вказані вимоги кримінального процесуального закону стороною обвинувачення дотримані не були.

Так, за визначенням п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Як встановлено ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

За змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Так, відповідно до пунктів «а» та «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, а також мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 26.06.2008 року у справі «Ващенко проти України» (заява N 26864/03, п. 51) зазначив, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1

статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до

відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. "Фоті та інші проти Італії" (Foti and Others v. Italy), серія А N 56, п. 53, рішення від 10 грудня 1982 року, та "Озтурк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), серія А N 73, п. 53, рішення від 21 лютого 1984 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 25.07.2000 року по справі «Маттоціа проти Італії», обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь"детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння

останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є

необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. З ст.6 Конвенції.

У рішенні від 09.10.2008 року по справі «Абрамян проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «положення п. «а» ч. 3 ст. 6

Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Так, право підозрюваного, обвинуваченого знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, передбачене п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України.

Правовий аналіз вказаного вище у поєднанні з положеннями ст. 91 КПК України дає підстави стверджувати, що належно сформульованим є таке обвинувачення, у якому зазначені усі істотні для справи обставини, які підлягають доказуванню, викладені усі складові об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, яке є логічним і зрозумілим. Лише таке обвинувачення породжує у сторони захисту необхідність захисту від нього.

Як вбачається з наданого суду обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України, а саме в тому, що він будучи службовою особою, перебуваючи на посаді начальника комунального підприємства «Березанський комбінат комунальних підприємств» вчинив розтрату грошових коштів даного підприємства на користь невстановлених осіб, шляхом зловживання своїм службовим становищем всупереч інтересам служби.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про злочини проти власності" № 10 від 06.11.2009 року, статтею 191 КК України передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи. Предметом розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо. При розтраті ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на користь інших осіб.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, в частині обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 , проявляється в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Так, відповідно до пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення останній розтратив чуже майно, яке йому було ввірене, шляхом зловживання своїм службовим становищем, чим підприємству «Березанський комбінат комунальних підприємств» заподіяно майнової шкоди на загальну суму 2516, 17 грн.

Разом з тим, суд зауважує, що розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало у її віданні, охоплюється складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

В той же час, особливість об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, полягає у тому, що службова особа, зловживаючи своїм службовим становищем, розкрадає майно, яке не перебуває у її безпосередньому віданні.

Відтак, зазначивши при кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 191 КК України те, що майно, яке було розтрачене, перебувало в його віданні, сторона обвинувачення допустила неконкретність пред`явленого обвинувачення.

Окрім того, органом досудового розслідування у обвинуваченні не зазначено, яке майно було розтрачене ОСОБА_4 . Вказуючи на те, що ОСОБА_4 розтратив грошові кошти підприємства, органом досудового слідства у обвинуваченні не зазначено юридичної природи вказаних коштів та їх походження. У обвинуваченні не вказано, яким способом була вчинена розтрата цих грошових коштів та яким чином ОСОБА_4 було використане своє службове становище. Органом досудового слідства не зазначено, яким чином розтрата майна могла бути вчинена на користь третіх осіб і на підставі чого орган досудового розслідування дійшов до висновку, що розтрата була вчинене на користь третіх осіб, які органом досудового слідства не були встановлені.

Враховуючи вказане вище, пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення не є конкретним, що призвело до порушення його права на захист.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ч.1 ст. 26 КПК України).

Таким чином, відсутність належним чином викладених фактичних обставин події злочину та відповідного формулювання обвинувачення порушують гарантовані процесуальні права обвинуваченого, в тому числі право на захист, а також на справедливий судовий розгляд, що не узгоджуються з приписами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини.

Зазначені вище упущення у обвинувальному акті є порушенням ст. 291 КПК України, що згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 22, 26, 290-291, 293, 314, 372 КПК України,

УХВАЛИВ:

Повернути прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000150 від 19.02.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1