КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2019,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2019 продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.09.2019 року включноз визначенням розміру застави відповідно до положень ч.3 ст.183 КПК.

Своє рішення місцевий суд обґрунтував тим, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на час прийняття ухвали не зменшилися та не змінилися. Запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, вчинення якого інкримінується ОСОБА_6 , та усуває можливість ухилення обвинуваченого від явки до суду.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2019 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, посилаючись на те, що оскаржуваною ухвалою суду продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 за відсутності сторони захисту, а також за відсутності ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений є громадянином іншої держави, не має постійного або тимчасового місця проживання на території України, а тому існує ризик ухилення ОСОБА_6 від явки до суду.
Також судом першої інстанції враховано тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, який відповідно до ст.12 КК Українивідноситься до категорії особливо тяжких злочинів, та конкретні обставини вчинення злочину, викладені в обвинувальному акті.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про розгляд судом клопотання за відсутності сторони захисту не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, розгляд клопотання відбувся у засіданні суду в межах повноважень, наданих суду ч.3 ст. 331 КПК України, за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , перекладача ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , який був залучений для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2019, постановленої відповідно до ст.ст. 48, 49, 53 КПК України, у зв`язку з неявкою в судові засідання захисників, які діяли на підставі угоди з обвинуваченим.
Отже, суд першої інстанції, діючи в межах наданих йому повноважень, забезпечив реалізацію обвинуваченим свого права на захист шляхом призначення йому захисника з числа адвокатів Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги у м. Києві для проведення окремої процесуальної дії.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2019, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3