ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1319/19 Справа № 185/7432/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000583 за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22січня 2019 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівки Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, працюючого директором в ТОВ «ДБУ Автобан», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування було встановлено, що 01 березня 2016 року о 12.10 годині в світлий час доби, ОСОБА_10 , керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «BMW-523», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Р-51 «Павлоград-Лозова-Мерефа» з боку м. Павлограда в напрямку смт. Юр`ївка Дніпропетровської області зі швидкістю 80 км/год. на 154 км + 400 м, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, по якій став виконувати маневр обгону невстановленого автомобіля марки «ВАЗ-21099», та, виявивши небезпеку для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля із задньою лівою частиною автомобіля марки «ВАЗ-21063», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався по переду невстановленого автомобіля марки «ВАЗ-21099», в попутному йому напрямку та виконував поворот ліворуч в напрямку стихійного з`їзду, що примикає зліва, виїхавши на зустрічну смугу руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ВАЗ-21063» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому основи першої п`ясної кістки 1 пальця правої кисті та садна лобної області, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більше ніж як 21 день). Своїми діями обвинувачений ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, за ознакою порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2019 року ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2019 року щодо ОСОБА_10 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що твердження суду щодо визнання недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 від 16.03.2016 є безпідставним, оскільки останній на той час не набув статусу потерпілого.
Також зазначає, що суперечливими є висновки суду щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта № 23.10.1/10.4-14/15 від 22.08.2016 року, який підтверджує винуватість ОСОБА_10 , при цьому суд одночасно зазначає, що при проведенні даного криміналістичного дослідження експерт категорично не встановив порушення ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України.
Вважає, що судом першої інстанції поверхнево надано оцінку показам допитаних в ході судового слідства потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 . Зокрема, потерпілий підтвердив покази надані ним в ході досудового слідства при проведенні за його участі слідчих експериментів та зазначив, що сигнал лівого повороту увімкнув завчасно, а саме за 100 м до виконання маневру, був дуже уважний та обережний, оскільки у багажному відділенні автомобілю перевозив балон, заповнений газом.
Звертає увагу, що судом однією з підстав критично відноситися до показів свідка ОСОБА_12 у вироку зазначено, що останній не міг правильно вказати колір автомобіля, однак судом не взято до уваги, що на момент допиту свідка в судовому засіданні пройшов тривалий час та свідок не міг вказати конкретний колір автомобіля.
Вважає, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про долучення до матеріалів кримінального провадження та про надання експерту фото з місця ДТП.
Зазначає, що суд, мотивуючи свій висновок про недоведеність наявності в діянні обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення та допустився суперечностей та обрав вибірковий підхід до оцінки доказів, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурорів, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили її задовольнити, пояснення обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляції прокурора та просили вирок суду залишити без змін, позицію представника потерпілого, перевіривши матеріали провадження в межах апеляції, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду в межах апеляційних скарг, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
За змістом ст..411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 23 КПК України - суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
Однак судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону не були дотримані, внаслідок чого, як правильно вказує в своїй апеляції прокурор, було допущено неповноту судового розгляду, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, не навів у своєму рішенні й доказів, які беззаперечно підтверджували б невинуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не надав оцінки з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Так, аналізуючи протокол огляду місця ДТП від 01.03.2016 року зі схемою та фототаблицею до нього, протокол проведення слідчого експерименту від 16.03.2016 року за участю потерпілого ОСОБА_11 зі схемою до нього, протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 від 16.03.2016 року зі схемою до нього, при обґрунтуванні доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_10 суд першої інстанції визнав їх недопустимими доказами через відсутність підписів спеціаліста ОСОБА_13 , інспектора ОСОБА_14 , водія ОСОБА_11 , водія ОСОБА_10 які були присутні під час даного огляду, не внесення до протоколу огляду як учасників самого ОСОБА_10 та і свідка ОСОБА_15 , оскільки ОСОБА_11 набув статус потерпілого 11.04.2016 року, з моменту подання заяви про залучення його до провадження як потерпілого, а ОСОБА_10 набув статус підозрюваного лише 26.05.2016 року.
Також суд першої інстанції, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини по справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року та «Яременко проти України» від 30.04.2015 року, в яких викладена концепція з приводу того, що якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж, визнав недопустимими висновок експерта №5/10.1-276 від 31.03.2016 року, який було проведено на підставі протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 , висновок експерта за результатами повторної судової авто технічної експертизи № 5/10.1.-502 від 16.06.2016 року; висновок судової авто технічної експертизи № 3597-16 від 21.07.2016 року; висновок судової автотехнічної експертизи № 23.10.1/10.4-14/15 від 22.08.2016 року, оскільки дані експертні дослідження відбувались з використанням показів потерпілого ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 , здобутих з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а саме були ними надані під час проведення за їх участю слідчих експериментів від 16.03.2016 року без визначення їх процесуального статусу.
Крім того, суд, мотивуючи своє рішення, зазначив, що органом досудового розслідування було допущено порушення вимог ст. 87 КПК України, де вказано, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Коституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. На підтвердження свого висновку суд послався на рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України.
З такими висновками суду не можна погодитись, оскільки чинний кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом", дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Положення норми права, передбаченої пунктом 6 частини другої статті 87 КПК, про неоднакове правозастосування якої порушено питання заявником, спрямовані на реалізацію такої засади кримінального провадження, як свобода від самовикриття, право на мовчання, що є загальновизнаними міжнародними стандартами.
Згідно з вимогами частини першої статті 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.
Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Пунктом 6 частини другої статті 87 КПК в редакції від 13 квітня 2012 року передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Нормами статті 237 КПК України встановлено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.
Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_10 як свідком під час проведення слідчого експерименту з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права заявника на мовчання та свободи від самовикриття, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що з матеріалів кримінального провадження видно, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не саме щодо ОСОБА_10 . Останній, викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, твердив про відсутність своєї винуватості у її наслідках, про дотримання ним правил дорожнього руху. Такі його твердження слідчий, відповідно до вимог частини другої статті 9 КПК, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти законне процесуальне рішення. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_10 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою 16.03.2016 року був проведений слідчий експеримент, його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_10 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цих слідчих дій ОСОБА_10 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин ДТП і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.
Таким чином, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цих слідчих експериментів слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_10 , або слідчий у будь-якій формі примушував останнього до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_10 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.
Така сама позиція зазначена й у висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеному Верховним Судом у постанові № 5-360кс15 від 09 червня 2016 року, а згідно ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Також безпідставним, на думку колегії суддів, є твердження суду щодо визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 від 16.03.2016 року з підстав відсутності в останнього на той час статусу потерпілого, оскільки згідно ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а отже статусу потерпілого згідно вимог чинного законодавства ОСОБА_11 набув автоматично за наявності заподіяння йому фізичної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Суперечливими є й висновки суду щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта № 23.10.1/10.4-14/15 від 22.08.2016 року, який підтверджує винуватість ОСОБА_10 , за наявності одночасного зазначення про те, що при проведенні даного криміналістичного дослідження експерт категорично не встановив порушення ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, що також викликає певний сумнів з приводу даної позиції суду.
Таким чином, висновки суду першої інстанції через їх суперечливість та не підтвердження доказами, дослідженими під час судового розгляду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Крім того, стороною обвинувачення в порядку ст. 333 КПК України було заявлено клопотання про додатковий допит свідка ОСОБА_12 з метою усунення певних розбіжностей між показами останнього під час допиту в судовому засіданні та даними за результатами тимчасового доступу до інформації по вказаному свідком номеру його мобільного телефону, що надійшла з ПрАТ «МТС Україна», але, незважаючи на те, що вказані обставини потребували встановлення чи перевірки, суд першої інстанції невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання.
Також сторона обвинувачення клопотала про долучення до матеріалів кримінального провадження та про надання судовому експерту ОСОБА_16 , який в судовому засіданні підтвердив наданий ним висновок судової авто технічної експертизи №3597-16 від 21.07.2016 року, а також повідомив про можливість встановлення спроможності чи неспроможності показів обвинуваченого ОСОБА_17 , наданих ним при проведенні слідчого експерименту, за умови проведення відповідних трасологічних та авто-технічних експертиз за відсутності транспортних засобів потерпілого та обвинуваченого, а лише за наявності якісних кольорових фотокарток з місця ДТП, ті фото, які були зроблені слідчим при проведенні огляду місця ДТП та складанні протоколу огляду 01.03.2016 року, частина з яких міститься у фото таблиці до протоколу огляду місця ДТП, а інша частина відзнята з інших ракурсів, однак ідентифікувати їх можливо було при огляді та співставленні з іншими фото у фототаблиці до протоколу огляду. Однак і у задоволенні цього клопотання судом було відмовлено, хоча висвітлення зазначених питань могло суттєво вплинути на висновки судової автотехнічної експертизи щодо технічної спроможності показів обвинуваченого ОСОБА_10 стосовно обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 березня 2016 року.
Таким чином, судом першої інстанції без належних підстав вищевказані клопотання сторони обвинувачення були відхилені, чим порушено вимоги ст.ст. 22, 410 КПК України, тобто суд порушив принципи змагальності та рівності сторін і допустив неповноту судового розгляду кримінального провадження, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що мало наслідком ухвалення передчасного рішення про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_10 , і є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду в апеляційному порядку.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_10 , не зазначив у вироку конкретних підстав, через які аргументи сторони обвинувачення визнав необґрунтованими та не задовольнив вказані вище клопотання, чим допустив неповноту судового розгляду, яка в свою чергу призвела до неправильних висновків суду, які не відповідають фактичним обставинам справи, покладених в основу виправдувального вироку.
Апеляційний суд в даному випадку дійшов висновку, що вищезазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.
Без усунення протиріч в цій частині в наданих доказах у їх сукупності апеляційний розгляд є неповним, тому колегія суддів вважає, що, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2019 року щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 412 КПК України порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, є істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що згідно п.3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів позбавлена також і можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п.19) ч.1 ст.7, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Згідно норм ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення того ж Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 того ж Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вказаному злочині, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, призначення покарання, тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, а також розглянути питання з приводу заявлених стороною обвинувачення клопотань про здійснення певних слідчих і процесуальних дій, які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_10 і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню, а кримінальне провадження направленню на новий судовий розгляд.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2019 року щодо ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4