УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/16222/18

Провадження №: 1-кс/755/3404/19

"15" травня 2019 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчогоДніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007518 від 10.08.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 ч. 1 ст. 366 КК України, встановив :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором у кримінальному провадженні - прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, у рамках цього провадження,у зв`язку з здійсненням досудового розслідування у ньому та необхідністю встановлення обставин визначених ст.ст. 2, 91 КПК України при наявності на передумов визначених ст.ст. 132, 170 того ж Кодексу.

Встановлені обставини у ході розслідування цього кримінального провадження органом досудового розслідування та наведені заявником у клопотанні відомості на їх підтвердження щодо доцільності застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження

Слідчим відділом Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0007518 від 10.08.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27 грудня 2007 року, у приміщенні відділення №13 Київської філії ВАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», розташованого по просп. Возз`єднання, 4 в м. Києві, уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЗОН» ОСОБА_5 був підписаний Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007 р. та додаткова угода № BL742 - К/1 від 26.12.2007 р. до нього, згідно яких, Банк зобов`язався видати Товариству кредит в сумі, що є еквівалентною 900 000 доларів США в одній, із визначених договором валют: доларах США, гривнях України або у франках Швейцарії.

Допитана як свідок ОСОБА_5 , повідомила, що з урахуванням того, що кредит брався для придбання приміщення для здійснення господарської діяльності ТОВ «ОРІЗОН», а розрахунок з продавцями приміщення - фізичними особами мав відбуватися у безготівковому порядку у гривнях України, укладаючи договір вона була впевнена, що кредит буде виданий у валюті гривнях України. У подальшому, виконуючи зобов`язання ТОВ «ОРІЗОН по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, вона здійснювала внесення в касу Банку грошові кошти у гривнях України. Згодом з`ясувалося, що працівники відділення №13 ВАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», приховано від неї, оформлювали документи, підробляючи її підписи та вносячи неправдиві відомості до цих документів, в яких зазначено, що кредит був виданий у іншій валюті доларах США. Такі дії працівників Банку призвели до невиправданого збільшення зобов`язань ТОВ «ОРІЗОН», що в свою чергу призвело до завдання майнової шкоди позичальнику.

Крім того, працівники Банку, задля досягнення свої мети, яка, на думку заявника, полягала у неправомірному покладенні на Товариство додаткового фінансового навантаження, та збільшення сум платежів на користь Банку, неодноразово вдавалися до підробки документів, як від імені ТОВ «ОРІЗОН», так і від імені самого Банку, використовуючи такі службові підроблення для досягнення своєї мети.

Так, згідно тексту Генерального договору про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007 р. та Додаткової угоди від 26.12.2007 р., позикодавцем мало виступати Відкрите акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (), а підпис особи, яка підписувала договір від імені Банку, завірений печаткою іншої юридичної особи з назвою «Відкрите акціонерне товариство «БАНК УНІВЕРСАЛЬНИЙ» ().

Договір та додаткову угоду підписувала начебто в.о. керуючого відділення №13 ОСОБА_6 , що діяла на підставі довіреності від 25.10.2007 р., яка видана в порядку передоручення та зареєстрованої в реєстрі за №8891, посвідченої ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, однак, ні самої ОСОБА_6 , ні її довіреності, представники ТОВ «ОРІЗОН» на власні очі ніколи не бачили, а тому, з урахуванням неправдивої печатки залишається невідомим, чи дійсно цей договір підписувався належними особами від імені Банку.

У подальшому, на виконання вказаного договору ТОВ «ОРІЗОН» був виданий кредит у національній валюті в сумі 4 545 000,00 грн., який був витрачений на ту мету, для якої й брався кредит, а саме грошові кошти були сплачені за придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 128509496 належить ТОВ «Орізон»

Крім того, на виконання основного договору, укладений договір іпотеки (нерухомого майна нежитлової нерухомості від 27.12.2007 року) предметом якого відповідно до п.1.1 є нежилі приміщення з № 1 (один) по № 15 (п`ять) (групи приміщень № 11 (одинадцять)) АДРЕСА_2 (тринадцять «В» (літера А), що належить ТОВ «Орізон» на підставі договору купівлі продажу нежилого приміщення, орендованого ТОВ «Орізон» від 14.02.2006, посвідченого 14.02.2006 ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, реєстрований № 2-249, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за № 1148111, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 02 березня 2006 року за № 7687-п в реєстровій книзі № 129-60 Загальна площа предмета іпотеки становить 165,40 кв.м.

Також працівники банку постійно здійснюють психологічний тиск на ОСОБА_5 шляхом надсилання на адресу останньої листів з повідомленнями про те що предмет іпотеки буде відібраний за рахунок несплаченого кредиту.

У подальшому на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва № 755/16222/18 1-кс/755/5868/18 здійснено тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні ПАТ «Універсал Банк» , а саме до кредитної справи ТОВ «Орізон». Під час вивчення вказаної кредитної справи виявлено, що в наданих банком документах а саме в «Заява про продаж іноземної валюти від 27 грудня 2007 р» в графі «Керівник підприємства (General Manager)» наявний підпис від імені ОСОБА_5 .

Відповідно до висновку експерта № 8-4/277 від 01.03.2019 підпис від імені ОСОБА_5 ,в графі «Керівник підприємства/General Manager» у заяві про продаж іноземної валюти від 25.12.2007, виконаний н ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5 .

Крім того, згідно висновку експерта № 14610 від 02.03.2018 встановлено, що в дослідній частині зазначено що «ПАТ «Універсал банк» безпідставно та на власний розсуд з посиланням на заяву № 1 на продаж іноземної валюти від 27.12.2007 р, яка клієнтом представником ТОВ «Орізон» ОСОБА_5 не підписувалася та відсутнім відбитком печатки ТВО «Орізон» здійснено продаж грошових коштів в сумі 900 000, 00 доларів США, наданих ТОВ «ОРІЗОН» в якості кредитних коштів згідно Генерального договору № ВL742 з наступним зарахуванням гривневого еквіваленту суми на поточний рахунок підприємства ТОВ «ОРІЗОН»».

Відповідно до висновку зазначеної експертиза зазначено, що: «Отримання Товариством з обмеженою відповідальністю ОРІЗОН» за Генеральним договором про наданням кредитних послуг № ВL742 від 26.12.2007р. грошових коштів в сумі 900 000,00 доларів США документально та нормативно не підтверджується.

Документально та нормативно підтверджується надання кредитних коштів ТОВ «ОРІЗОН» в сумі 4 473 035, 64 грн. (з врахуванням суми неамортизованого дисконту) за Генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL742 від26.12.2007 р.

Тим самим, працівники ПАТ «Універсал Банк» шахрайським шляхом ввели в оману представника ТОВ «ОРІЗОН» ОСОБА_5 для отримання прибутку за процентами а у разі неплатоспроможності товариства і для отримання майна товариства а саме об`єктів нерухомого майна товариства - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 літера А).

06.12.2018 слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві об`єкти нерухомого майна, а саме - нежилі приміщення з № 1 (один) по № 5 (п`ять) (групи приміщень № 11 (одинадцять)) АДРЕСА_2 та квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 59,20 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) визнано речовими доказами по кримінальному провадженню та передано на відповідальне зберігання володільцю.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 154020347 нежилі приміщення з № 1 (один) по № 5 (п`ять) (групи приміщень № 11 (одинадцять)), адреса: АДРЕСА_2 (тринадцять «В») належить ТОВ «Орізон».

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 154020348 квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 59,20 кв.м., та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Інституцька, 11-А (одинадцять «А», квартира № 1) належить ТОВ «Орізон»

В ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 (один) по № 5 (п`ять) (групи приміщень № 11 (одинадцять)) АДРЕСА_2 ; квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 59,20 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) з огляду на дійсність мети регламентованої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, так як постановою органу досудового розслідування від 06.10.2017 вищезазначені об`єкт нерухомого майна, визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

У світлого чого заявник просить це звернення задовольнити.

Позиція сторін
Слідчий групи слідчих слідчий Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_3 усудовому засіданні заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині.

В свою чергу, ураховуючи норми ст.ст. 22, 26, 172 КПК України, слідчим суддею визнано за можливе провести судовий розгляд клопотання без участі власника майна, та у ракурсі норм частини 1 тієї ж статті, статей 22, 26 зазначеного Кодексу у відсутність прокурора.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався у ракурсі встановлених обставин із даного питання

Слідчий суддя, перевіривши клопотання заявника на дотримання вимог Кримінального процесуального Кодексу України (далі КПК), приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно ж до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У цьому зверненні його автор наводить єдину мету збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням того, що необхідність арешту майна з ціллю досягнення тієї чи іншої мети з переліку визначених ч. 2 ст. 170 КПК України є можливим лише у разі наявності обставин визначних абз. 2 ч. 1 ст. 170 того ж Кодексу, яка передбачає, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цій ситуації, сам по собі факт наявності постанови про визнання грошових коштів на рахунку речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Тотожного висновку дійшов і апеляційний суд м. Києва в ухвалі від 30.05.2017 у справі № 752/4897/17 указавши, що при арешті майна з підстави визначеної п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України «висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом» та у справі № 757/54015/17-к (ухвала від 11.10.2017), а саме зауваживши, що «наявність постанови про визнання майна, на яке орган досудового розслідування просить накласти арешт, речовими доказами у кримінальному провадженні, не встановлює обов`язок слідчого судді або суду у накладенні арешту на вказане майно. При накладенні арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом».

Аналізуючи наявну у цій справі постанову про визнання майна речовим доказом слідчий суддя ураховує, що вона містить опис загальної фабули діяння,разом з тим, ані з цього процесуального рішенні, ані зі змісту клопотання не установленим факту того, яким саме кртеріям ст. 98 КПК України відповідають нежилі приміщенн та квартира (постанова про речовий доказ зводиться до прямого цитування норми права - ст. 98 КПК України і все).

ЄСПЛ у справі «Ушаков та Ушакова проти України» 18 червня 2015 року указує на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

У цій ситуації, заявник висунувши указане твердження, довести його «поза розумним сумнівом» не зміг.

З огляду на, що слідчий суддя сприймає критично доводи сторони обвинувачення про відповідність критеріям ст. 98 КПК України майна статутного капіталу, так як у цій частині цю обставину заявники просто указують у клопотанні, але не подають слідчому судді докази на підтвердження її дійсності.

Як наслідок з метою визначеною п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України підстави для арешту указаного майна відсутні.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя постановив:

у задоволенні клопотання слідчогоДніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007518 від 10.08.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 ч. 1 ст. 366 КК України, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1