Номер провадження:1-кп/521/273/19
УХВАЛА

14 червня 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому у судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси кримінальне провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001825 від 11.09.2018 року, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштований, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, суд

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

22 березня 2019 року судом задоволено клопотання прокурора про дозвіл на затримання з метою приводу обвинуваченого ОСОБА_4 для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
14 червня 2019 року затримали обвинуваченого ОСОБА_4 .
Прокурор у судовому засіданні просив задовольнити клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів.
ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти клопотання прокурора та просили обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Заслухавши сторони провадження, дослідивши матеріали клопотання суд приходить до наступного.
Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу в даному випадку суд враховує, що стаття 194 КПК України, яка регулює застосування запобіжного заходу, передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Метою застосування запобіжного заходу відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України та клопотання прокурора є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам згідно даного клопотання:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Суд критично ставиться до обґрунтування даного ризику прокурором, оскільки обвинувачений є особою не працюючою, джерел доходів не має, в попередньому судовому засіданні повністю визнав свою вину, добровільно відшкодовує збитки потерпілим, має сталі соціальні звязки за місцем проживання та реєстрації.
2) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Суд не враховує можливість, впливу на свідків чи потерпілих зі сторони обвинуваченого, не вбачає з досліджених матеріалів клопотання жодних підтверджень даного ризику та відхиляє його як недоведений.
3) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Наявність такого ризику суд вважає не доведеним з огляду те, що обвинувачений є особою раніше не судимою, за місцем проживання характеризується як особа, на яку не надходило скарг чи зауважень, за останнім місцем навчання характеризується позитивно, має місце постійного проживання, висловлює чіткі наміри щодо працевлаштування з метою відшкодування шкоди потерпілим.
У даному випадку, наведені прокурором ризики є характеристикою можливої ситуації, що має невизначеність у результаті, при можливій наявності несприятливих наслідків, а не предметним обґрунтуванням існування ризиків, як таких.
Також, суд враховує, що стороною обвинувачення некоректно застосовані норми КПК України в частині обрання та продовження запобіжного заходу, до клопотання не надано доказів в обґрунтування існування заявлених ризиків.
У відповідності до статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи за і проти звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її настільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldova),).
Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.
В судовому засіданні прокурором, не надано доказів того, що ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкодити кримінальному провадженню іншим чином. Тяжкість вчиненого кримінального правопорушення на думку суду не може бути підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу. Вказані в клопотанні ризики не тільки не доведені і не представлені в судовому засіданні належними доказами, але й є намаганням прокурора обрати найсуворіший запобіжний захід виключно з формальних підстав.
Інші ризики, які можуть свідчити про те, що обвинувачений будь-яким чином може перешкодити кримінальному провадженню не доведені і не представлені в судовому засіданні належними доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам вчинити певні дії, що можуть будь яким чином перешкодити кримінальному провадженню, тобто існування певних ризиків для виконання завдань кримінального провадження.
Однак тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України.
Разом з тим, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною обвинуваченому залишати житло у період з 22:00 години до 07:00 години ранку наступної доби, який на думку суду буде достатній для належної поведінки обвинуваченого.
Викладені обставини, свідчать про відсутність законних підстав для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але свідчать про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 132, 176 178, 181, 186, 193, 194, 196, 183, 314, 315, 369, 371-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 відмовити.
Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за його місцем проживання, а саме: АДРЕСА_2 , строком на 2 місяці, заборонивши йому залишати житло в нічний період доби, а саме з 22 години 00 хвилин по 07 годину 00 хвилин ранку наступної доби.
Покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
1. прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора Одеської міської прокуратури №2 та суду;
2. не відлучатися з населеного пункту м. Одеси без дозволу прокурора або суду;
3. повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання та роботи;
Контроль за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом покласти на співробітників поліції за місцем мешкання.
Строк дії ухвали про тримання ососби під домашнім арештом становить 60 (шістдесят) днів і обчислюється з моменту оголошення ухвали суду від 14 червня 2019 року.
Ухвала суду про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 13 серпня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1