Постанова
Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 640/6625/15-к
провадження № 51-2765км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000096, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іверське Олександрівського р-ну Донецької обл., зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 , з урахуванням ухвали вказаного суду від 11 травня 2019 року про роз`яснення зазначеного вироку, звільнено від відбування основного покарання.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь останньої 8134, 30 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, 1 000 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, 5000,00 грн витрат, пов`язаних з наданням юридичної допомоги.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 06 лютого 2015 року приблизно о 19 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Фіат Добло» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Сумській у м. Харкові зі сторони вул. Петровського в напрямку вул. Каразіна зі швидкістю 40 км/год, в районі будинку №88 грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво щодо його автомобіля, що призвело до смерті ОСОБА_9 .
Харківський апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2019 року вирок районного суду щодо ОСОБА_8 залишив без змін.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_6 , кожен окремо, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 , просять змінити ухвалені щодо останнього судові рішення через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, і пом`якшити міру основного покарання.
ОСОБА_8 зазначає, що судами не було враховано того, що він раніше не судимий, має на утриманні двох дітей, розкаявся у скоєному, намагався відшкодувати завдану шкоду, але потерпіла відмовлялась отримувати грошові перекази, а також, що відсутні обставини, які обтяжують покарання.
Захисник ОСОБА_6 вказує, що судами не враховано пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття та поведінки ОСОБА_8 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також того, що потерпілий ОСОБА_9 проявив необережність при переході вулиці. Як зазначає захисник, не може бути факт ухилення обвинуваченого від суду підставою для призначення ОСОБА_8 покарання в максимальних розмірах, що встановлені санкцією ч. 2 ст. 286 КК. Більш того, обвинувачений сам з`явився до суду, вирішивши не переховуватись від правосуддя.
Крім того, ОСОБА_8 та його захисник вимагають звільнити засудженого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також зменшити розмір суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої. Обґрунтовуючи свою вимогу в цій частині, засуджений зазначає проте, що суд не врахував його майнового стану, наявності на утриманні двох дітей та дружини, яка не працює і, що його сім`я є переселенцями із зони АТО. Крім того, вказує на те, що його робота пов`язана із використанням транспортного засобу та суд не вмотивував чому не звільняє його від додаткового покарання. В свою чергу захисник акцентує увагу на принципах розумності, виваженості та справедливості, а також можливості ОСОБА_8 (який не має постійної роботи та у якого на утриманні двоє дітей та дружина) відшкодувати моральну шкоду.
Також скаржники зазначають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки не містить відповідей на доводи в апеляційних скаргах сторони захисту.
У запереченнях на касаційні скарги потерпіла ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність, на її думку, доводів сторони захисту, наведених в касаційних скаргах, просила залишити їх без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали свої касаційні скарги, просили їх задовольнити і змінити судові рішення стосовно ОСОБА_8 .
Прокурор та потерпіла у своїх поясненнях заперечували проти задоволення касаційних скарг, просили судові рішення залишити без змін.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, зокрема, є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Положенням ст. 414 КПК передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке, хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Водночас доводи засудженого та захисника, викладені у касаційних скаргах, про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є обґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У всякому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд звернув увагу, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря» для особи».
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначені ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд урахував дані про особу засудженого, який раніше не судимий, взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований. При цьому суд взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Однак, призначаючи ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не повною мірою дотримався вимог ст. 65 КК не зазначив переконливих мотивів застосування до засудженого максимального покарання як основного, так і додаткового, передбаченого санкцією інкримінованої статті .
При цьому, судами не оцінено і не враховано, що ОСОБА_8 вчинив злочин вперше, з необережності. Відповідно до даних висновку щодо результатів медичного огляду, з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 291, складеного 06 лютого 2015 року лікарем КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» у ОСОБА_8 не виявлено ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння.
Крім того, судами належним чином не враховано те, що ОСОБА_8 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, синів ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно до довідки, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, № від 05 грудня 2014 року ОСОБА_8 взятий на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. ??
Виходячи з обставин вчинення кримінального правопорушення, наявних у справі даних про особу засудженого ОСОБА_8 та повідомлені ним безпосередньо під час касаційного розгляду обставини, зокрема: запрошення зайняти посаду водіяекспедитора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВК «Аквант», що підтверджується листом від директора вказаного товариства, намагання часткового відшкодування шкоди потерпілій (квитанції від 21 червня, 29 липня, 27 серпня та 24 вересня 2019 року) та взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи (довідка № від 23 квітня 2018 року), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що покарання ОСОБА_8 необхідно пом`якшити та призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Таке основне покарання та непризначення додаткового покарання, яке відповідно до санкції статті не є обов`язковим, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів, а також розширить можливості його працевлаштування, що сприятиме інтеграції засудженого, як внутрішньо переміщеної особи, за новим місцем проживання й відшкодуванню моральної шкоди потерпілій. При цьому суд також враховує, що за характером суспільної небезпечності, тяжкістю та формою вини злочин, за який засуджено ОСОБА_8 , згідно із Законом України «Про амністію у 2016 році» відноситься до тих, за які передбачено амністування визначених категорій осіб.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в тому числі особи, які не позбавлені батьківських прав та на день надбання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
ОСОБА_8 засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, тобто, за вчинення необережного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який відповідно до ч. 4 ст. 12 КК є тяжким.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 26 серпня 2011 року та 29 липня 2016 року (т. 1 а. п. 131, т. 3 а. п. 137), відносно яких не позбавлений батьківських прав.
З огляду на це, ОСОБА_8 підпадає під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Враховуючи викладене, на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» необхідно звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.
Що стосується доводів у касаційних скаргах щодо завищеного розміру стягнення з ОСОБА_8 коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_7 , то вони є необґрунтованими.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ч. 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, у якому розмірі та в якому порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Цих вимог закону при розгляді зазначеного провадження місцевий суд дотримався.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження та докази, досліджені й оцінені в судовому засіданні, а також тяжкість наслідків вчиненого правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_7 через смерть єдиної дитини.

При цьому суд взяв до уваги те, що потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 моральних страждань у зв`язку з перебуванням її сина на тривалому лікуванні в медичному закладі та його подальшою смертю, та те, що у неї погіршився стан здоров`я (почалися часті серцеві напади, безсоння, постійне нервове напруження) і вона проходить лікування в медичних закладах.

З огляду на вищевказане та те, що втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, бо життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, суд касаційної інстанції вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, яку завдано потерпілій, суд визначив правильно.

Що стосується посилань сторони захисту на те, що на утриманні ОСОБА_8 перебувають двоє дітей та дружина, яка не працює, та те, що він і члени його сім`ї є переселенцями із зони АТО і засуджений не має постійної роботи, у зв`язку з чим неспроможний відшкодувати завдану моральну шкоду в такій сумі, то суд касаційної інстанції вважає за доцільне зазначити таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

У цьому випадку суд правильно не взяв до уваги матеріального становища засудженого та інших обставин, на які останній та захисник посилалися як на підстави для зменшення заявленого розміру відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру та обсягу моральних страждань потерпілої, встановлених судом при дослідженні всіх обставин справи.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_8 змінити: призначити йому за ч.2 ст.286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.
На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.
У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3