печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі представника юридичної особи, в інтересах якої подано скаргу, ОСОБА_3 ,

процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою представника Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000031 від 16 лютого 2019 року, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,

В С Т А Н О В И В :
До слідчого судді надійшла скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в особі т.в.о. командира ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна під час проведення обшуку 28.03.2019 на території складських приміщень ТОВ «КРАМАР ЛТД» за адресою м.Київ, вул.Євгена Маланюка, 114-А, а саме: м`ясо птиці (четверть задня) у кількості 15 000 кг та риба заморожена Сайда у кількості 24 866 кг.

Просив повернути вилучене майно та зазначив, що арешт на майно не накладено, а враховуючи що вказане майно має граничний термін зберігання, його подальше утримання може призвести до його псування та завдання збитків державному бюджету.

Представник власника майна в судовому засіданні скаргу підтримав, та просив її задовольнити.

Представник органу досудового розслідування заперечував щодо задоволення клопотання, посилаючись на те, що дане майно необхідне для експертного дослідження.

Вивчивши скаргу та дослідивши письмові докази, долучені до скарги, заслухавши думку учасників провадження, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

За викладених обставин вбачається, що скаргу подано уповноваженою особою, в передбачений законом спосіб та з урахуванням правил територіальної підсудністю для розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, які розглядаються слідчим суддею місцевого суду за місцем розташування органу досудового розслідування, що регламентовано ч. 1 ст. 306 КПК України.

Слідчим суддею встановлено, що Військовою прокуратурою Київського гарнізону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000031, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.410 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.03.2019 за № 757/12756/19-к надано дозвіл на проведення обшуку на території складських приміщень ТОВ «КРАМАР ЛТД» за адресою м.Київ, вул.Євгена Маланюка, 114-А з метою виявлення, фіксації та вилучення речей, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

У вказаній ухвалі слідчим суддею визначений конкретний перелік майна, яке підлягало відшуканню та вилученню.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.
Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.
У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.
Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Так, судовим розглядом встановлено, що серед вилучених, під час проведення обшуку 28.03.2019, на підставі ухвали слідчого судді від 14.03.2019 № 757/12756/19-к, речей були: м`ясо птиці (четверть задня) у кількості 15 000 кг та риба заморожена Сайда у кількості 24 866 кг.

Однак, ухвалою слідчого судді надано дозвіл на відшукання та вилучення м`яса птиці (четверть задня) у кількості 100 000 кг та риба заморожена Сайда у кількості 149 560 кг.

Відповідно до протоколу обшуку від 28.03.2019 року кількість майна, вилучена в ході проведення слідчої дії не відповідає визначеному переліку в ухвалі слідчого судді, дозвіл на вилучення якого прямо передбачений, таким чином, дане майно не може вважатися вилученим на підставі ухвали, оскільки такий дозвіл надавався на відшукання та вилучення речей не за якісною ознакою, а за кількісною.

Крім того, посилання прокурора на необхідність проведення з вказаним майном експертного дослідження не вважаються слідчим суддею обґрунтованими, оскільки з моменту вилучення даного майна, жодних процесуальних дій, направлених на як скоріше повернення його власнику здійснено не було. З копії постанови, долученої до матеріалів провадження, від 21.08.2019 про відмову у задоволенні клопотання про повернення майна, органом досудового розслідування не зазначається, для який саме цілей утримується вказане майно.
З моменту його вилучення в ході проведення обшуку, як слідує з вищевказаної постанови, «товар визнано речовим доказом та залишено на відповідальне зберігання». Однак, стороною обвинувачення не надано копії постанови про визнання вказаного майна речовим доказом, що унеможливлює слідчого суддю пересвідчитись у підставах подальшого утримання такого майна.
Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
З фабули кримінального провадження, викладеного в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку слідує, що досудове розслідування здійснюється за фактом невиконання або неналежного виконання договірних відносин щодо поставки м`яса птиці замороженої (четверть задня) та риби замороженої Сайди. Проведення будь-яких дій щодо встановлення якості товару умовам договору органом досудового розслідування в судовому засіданні не доведено, доказів таких дій не надано, експертиза у кримінальному провадженні з часу його вилучення 28.03.2019, до моменту розгляду даного клопотання не призначалася, зразки, необхідні в достатній кількості для проведення експертного дослідження до компетентної установи не передавалися.
В той же час, відповідно до п.35 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду» від 27.08.2010 N 51/401/649/471/23/125, вилучені товари і продукція, а також майно, які можуть швидко псуватися, втратити свою вартість у зв`язку з моральним старінням, зберігання яких утруднено або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких прирівнюються до їх вартості і не можуть бути повернуті власнику, негайно після вилучення, огляду, проведення необхідних досліджень і перевірки їх якості органами Державної інспекції по якості товарів (або органами санітарного нагляду) передаються спеціально виділеним підприємствам для реалізації в порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 N 1340 "Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним" (протягом терміну чинності зазначеного нормативного акту). При можливості, з метою забезпечення можливих наступних досліджень на зберіганні залишаються зразки вищезазначених предметів.

Однак, вимог даної Інструкції органом досудового розслідування дотримано не було, та майно, яке вважається державною власністю, на даний момент утримується органом досудового розслідування без проведення жодних дій щодо нього, визначених КПК України та вищевказаною інструкцією, і як наслідок, його утримання може призвести до псування та подальшої непридатності до використання. Таким чином, враховуючи, що вказане майно закуплено за державні кошти, та призначено для забезпечення військових частин Національної гвардії продовольством, настання зазначених наслідків може призвести до збитків державному бюджету та заподіяння шкоди економічним інтересам держави.

У рішенні по справі «Зосимов проти України» ЄСПЛ зазначає, що «у різних попередніх рішеннях Суд доходив до висновку, що зберігання майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в «загальних інтересах» суспільства (див. вищезгадані рішення у справах Смірнов (Smirnov), п. 57, та «East West Alliance Limited», п. 188). При цьому, має існувати розумне пропорційне співвідношення між використаними засобами та метою, яку прагнуть досягти будь-якими заходами, що застосовуються державою, у тому числі тими, що призначені для здійснення контролю за користуванням майном особи. Ця вимога виражена у визначенні «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи (див., наприклад, рішення у справі «Едвардс проти Мальти» (Edwards v. Malta), № 17647/04, п. 69, від 24 жовтня 2006 року, з подальшими посиланнями, та вищезгадане рішення у справі Смірнов (Smirnov)).
Так, при винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України належним йому майном, а тому його повернення власнику - є ефективним засобом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна, про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України», враження про яке може скластися враховуючи хід проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню, беручи до уваги відсутність оперативності щодо здійснення необхідних процесуальних дій з майном, що швидко псується, та повернення його власнику з метою унеможливлення настання несприятливих наслідків у вигляді його подальшого неможливості використання.

Таким чином, вказане майно підлягає поверненню його власнику Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, "Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду", слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити.

Зобов`язати прокурора Військової прокуратури Київського гарнізону, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000031, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 лютого 2019 року, негайно повернути майно (м`ясо птиці заморожене (четверть задня) у кількості 15 000 кг та риба заморожена Сайда у кількості 24 866 кг) тимчасово вилучене під час обушку, який відбувся 28 березня 2019 року на території складського приміщення Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЛТД» за адресою: м. Київ, вул. Євген Маланюка, буд. 114-А, власнику вищезазначеного майна командиру військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії або уповноваженому представнику юридичної особи.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Проголошення повного тексту ухвали слідчого судді відбудеться 02 жовтня 2019 року, о 17:55 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1