ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1269/19 Справа № 209/2461/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро матеріали за апеляційною скаргою прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Дніпродзержинська, який має професійно-технічну освіту, не працює, не одружений, дітей не має, мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 07 вересня 1984 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська за ст. 17, ст. 117 ч. 1 КК України (1960 р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнений 06 жовтня 1987 року з Бердянської ВК Запорізької області у зв`язку з відбуттям покарання;

- 04 грудня 1989 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за ст. 140 ч. 2, ст. 140 ч. 3, ст. 142 ч. 1, ст. 117 ч. 2, ст. 42 КК України (1960 р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років, звільнений 02 серпня 1997 року з Солонянської ВК (№21) Дніпропетровської області у зв`язку з відбуттям покарання;

-18 листопада 1999 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська за ст. 206 ч. 1, ст. 117 ч. 2, ст. 141 ч. 2, ст. 42 КК України (1960 р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років, звільнений 04 червня 2007 року з Городнищенської ВК (№96) Ровенської області у зв`язку з відбуттям покарання;

- 01 квітня 2011 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ст. 121 ч. 1 КК України (2001 р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років;

- 01 квітня 2011 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ст. 121 ч. 1 КК України (2001 р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, звільнений 17 липня 2015 року з Селідовської ВК (№82) Донецької області у зв`язку з відбуттям покарання,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА :
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого, погоджене з прокурором про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_6 та обрано відносно останнього запобіжний захів у вигляді домашнього арешту в нічний час.
Слідчий суддя, в обґрунтування свого рішення зазначив, що слідчим не обґрунтована недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, оскільки судом встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінальних правопорушень, але не встановлена наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, і ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про те, що судом не встановлено наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, ОСОБА_6 повторно вчинив злочин проти власності, не зважаючи на те, що одне кримінальне провадження відносно нього вже було направлено до суду, також підозрюваний може впливати на потерпілого, який є близьким родичем останнього, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не суперечить п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України та правовій позиції ЄСПЛ, оскільки саме такий запобіжний захід дасть можливість уникнути настання перелічених в клопотанні ризиків.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала за викладених у ній підстав, підозрюваного та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у його рішенні від 26.06.1991 р. у справі «Летельє проти Франції», попереднє ув`язнення не повинне бути передвісником наступного покарання у виді позбавлення волі та не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у рішенні від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України", рішенні від 29.09.2011 року у справі "Третьяков проти України", рішенні від 06.11.2008 року у справі "Єлоєв проти України" зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі Марченко проти України при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

На думку колегії суддів, при обрані запобіжного заходу ОСОБА_6 ці вимоги закону були дотримані.

Так, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді суду першої інстанції про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, яка достатньою мірою підтверджується наданими матеріалами.

При цьому враховується, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не встановлені. При цьому, апеляційний суд враховує й вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_9 цього злочину, те, що останній має постійне місця проживання та проживає разом зі своїми батьками, які є особами похилого віку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді суду першої інстанції про те, що запобіжний захід у виді домашнього арешту є достатнім для забезпечення належної поведінки підозрюваного та дієвості кримінального провадження щодо нього.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: