Справа № 463/2765/19
провадження 1-кс/462/2163/19
У Х В А Л А
05 вересня 2019 року Слідчий суддя Залізничного районного суду м.Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність директора (уповноважених посадових осіб) Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей заяви ОСОБА_3 про кримінальні правопорушення від 04 квітня 2019 року (зареєстрована 08.04.19 року),

встановив:
До Залізничного районного суду м.Львова, за ухвалою Львівського апеляційного суду від 23.08.2019 року скарга ОСОБА_3 на бездіяльність директора (уповноважених посадових осіб) Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей його заяви про кримінальні правопорушення від 04 квітня 2019 року, що була зареєстрована Личаківським районним судом м. Львова 08 квітня 2019 року.

В обгрунтування скарги ОСОБА_3 посилається на те, що 26.12.2018 року ним було скеровано звернення № 4 на ім`я Президента України, яке є заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст. 364, 375, 382 КК України, вчинені, на його думку, слідчим суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 при розгляді справи за його скаргою на бездіяльність посадових осіб Львівської місцевої прокуратури №1 і постановленні за результатами розгляду цієї справи ухвали від 08.06.2018 року (справа № 463/3038/18; провадження № 1-кс/463/907/18).

Проте, всупереч вимогам ст.214 КПК України, директором чи іншими уповноваженими посадовими особами Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, куди було скеровано вказане звернення, відомості за цим зверненням в ЄРДР внесено не було. Що підтверджується, отриманим ним, листом заступника начальника Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, М.Смілевського від 01.02.2019 року № Ц-1/1-19 про відсутність підстав для реєстрації в ЄРДР відомостей за його зверненням. Вважає, що за таких обставин директором (уповноваженими посадовими особами) Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, вчинено відмову виконати вимоги ст.214 КПК України, що свідчить про незаконну бездіяльність, а тому він звернувся зі скаргою до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримав, покликаючись на мотиви такої, яку просить задовольнити.

Територіальне управління ДБР, розташоване у м.Львові, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду скарги, не направило в судове засідання свого представника, що відповідно до ч.3 ст.306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши доводи скаржника та дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами скарги, що 26.12.2018 року ОСОБА_3 скеровано звернення № 4 на ім`я Президента України, в якому зазначається, що таке є заявою про кримінальні правопорушення, і повідомляється, що, на думку заявника, слідчим суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 при розгляді справи за його скаргою на бездіяльність посадових осіб Львівської місцевої прокуратури №1 і постановленні за результатами розгляду цієї справи ухвали від 08.06.2018 року (справа № 463/3038/18; провадження № 1-кс/463/907/18) вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ст. 364, 375, 382 КК України. Зокрема, вважає, що вказані рішення є завідомо неправосудними, ухвалюючи такі, суддя сприяв невиконанню ухвали Галицького районного суду м.Львова від 22.01.2018 року у справі № 461/458/18, вчинив дії (прийняв рішення) з метою забезпечення нерозслідування факту невиконання зазначеної ухвали, що свідчить про зловживання владою для прикриття протиправних та корупційних дій Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області, ГУ НП у Львівській області та прокуратури, яка здійснює прокурорський нагляд у справі.

Згідно листа заступника начальника Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, М.Смілевського від 01.02.2019 року № Ц-1/1-19, ОСОБА_3 повідомлено про відсутність підстав для реєстрації в ЄРДР відомостей за його зверненням.

Відповідно до ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст.214 КПК України визначено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч.5 ст.214 КПК України та пункту 1 глави 2 розділу IПоложення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що слугувати підставою внесення до ЄРДР та початку досудового розслідування можуть не будь-які заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Слід також зазначити, що відповідно до ч.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Скаржник вказав на те, що на його думку зазначені у зверненні № 4 до Президента України від 26.12.2018 року дії підлягають кваліфікації за ст. 364, 375, 382 КК України.

Однак, відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Відповідно до ст.214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже, скаржнику не належить право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України, оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст.22 КПК України.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.

Також слідчий суддя при вирішенні даної скарги враховує, що статтею 126 Конституції України і законами України встановлені гарантії незалежність і недоторканість суддів. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється. Гарантії незалежності суддів закріплені також в статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994р.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», де в преамбулі визначені гарантії незалежності і недоторканості суддів як носіїв судової влади, такими гарантіями, зокрема є й недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь-який спосіб.

Згідно з п.10 даної Постанови судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.
У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Положеннями ст.214 КПК України передбачено загальну процедуру внесення відомостей про злочин до ЄРДР.

Проте при вирішенні такого питання необхідно також застосовувати положення ч.1 ст.9 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу ч.4 ст.9 КПК у разі, якщо норми КПК суперечать міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 р., судовий розгляд має здійснюватися незалежним судом.

Таким чином, передбачена статтею 214 КПК України можливість здійснення впливу на суддю через запровадження щодо нього такої процедури у зв`язку з прийняттям ним судового рішення чи здійснення процесуальних дій, передбачених законодавством певних процедур виключає гарантовану Конституцією України та міжнародними зобов`язанням України незалежність судді, що порушує зазначені акти національного і міжнародного законодавства.

Відповідно, до даної категорії осіб законодавством передбачений окремий спеціальний порядок внесення даних, що забезпечує та гарантує принцип незалежності судової гілки влади.

Слідчий суддя також враховує, що відповідно до ст.480 КПК стосовно професійного судді діє особливий порядок кримінального провадження.

Так, згідно з п.1 ч. 1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором або його заступником.

КПК України містить і інші норми, які передбачають застосування особливого порядку кримінального провадження стосовно судді, серед яких слід виділити такі, як затримання, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту, обшуку, огляду особистих речей і багажу, транспорту, жилого чи службового приміщення, порушення таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції та застосування інших заходів.

Встановлення в законі особливого порядку кримінального провадження щодо судді спричинене прагненням законодавця забезпечити цим особам необхідні умови для здійснення ними власних повноважень та захистити їх від можливого незаконного впливу. Тобто, такий порядок є однією з гарантій незалежності судів, а також гарантією недоторканості судді, яка передбачена ст. 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Окрім наведеного, вважаю необхідним зазначити, що завдання і функція слідчого судді, прийняття ним рішення, в тому числі при вирішенні скарг на бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР, не може зводитись до формальної перевірки факту внесення чи невнесення в ЄРДР відповідних відомостей, а слідчий суддя згідно вимог ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Слід також зауважити, що скарга ОСОБА_3 від 04 квітня 2019 року (зареєстрована 08.04.19 року) стосуються того ж факту розгляду слідчим суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Львівської місцевої прокуратури №1 і постановлення за результатами розгляду цієї справи ухвали від 08.06.2018 року (справа № 463/3038/18; провадження № 1-кс/463/907/18), що раніше також розглядались за його скаргами, які були вирішені ухвалами слідчого судді від 14.06.2019 року (справа 463/2771/19), 12.07.2019 року (463/1853/19) та 12.07.2019 року (справа 463/1853/19). Вказаними ухвалами слідчого судді у задоволенні вказаних скарг ОСОБА_3 було відмовлено.

Аналіз наведених положень міжнародного та національного права, встановлених обставин, дослідження доводів скарги та документів у даному провадженні дає підстави слідчому судді дійти висновку, що невнесення уповноваженою посадовою особою Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, відомостей заяви ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення у формі звернення №4 до Президента України від 26.12.2018 року не є протиправним, тому вимоги скарги, з підстав зазначених у ній, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 303, 304, 306, 307, 309 КПК України, -

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність директора (уповноважених посадових осіб) Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей заяви ОСОБА_3 про кримінальні правопорушення від 04 квітня 2019 року (зареєстрована 08.04.19 року) відмовити.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 06.09.19.

Слідчий суддя: (підпсис). З оригіналом згідно.

Слідчий суддя: