УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0001146 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краснодон Луганської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, проживаючого без реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 5 квітня 2001 року вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за ч.2 ст.206 КК України на 3 роки позбавлення волі. З застосуванням ст. 46-1 КК України, вирок відстрочено строком на 2 роки з накладенням штрафу в сумі 340 грн;

- 19 березня 2003 року вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- 18 липня 2005 року вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за ч.2 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 3 роки;

- 7 червня 2007 року вироком Первомайського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України на 5 років 4 місяців позбавлення волі;

- 3 квітня 2008 року вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.185 КК України на 6 років позбавлення волі;

- 14.03.2013 року вироком Вознесенського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- 10.07.2013 року вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за ст.395 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- 11.11.2013 року вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі;

- 29.04.2015 року вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області за ч.3 ст.15 ч.1 ст.393 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 08.05.2018 року вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 05.12.2018 року вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі,

- обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України

учасники судового провадження
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_6
потерпілий ОСОБА_8

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок, яким його визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та ухвалити виправдувальний вирок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05.12.2018 року та шляхом часткового складання призначених покарань, за сукупністю злочинів, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Строк відбування покарання рахувати з 28 березня 2018 року.

До набрання вироком законної сили обрано обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм кримінального процесуального закону, що допущені судом при оцінці доказів, наданих стороною обвинувачення.

У оскаржуваному вироку суд безпідставно послався, як на доказ його винуватості - відеозапис який, здійснювала поліцейський ОСОБА_9 на мобільний телефон. Зазначений відеозапис не є належним доказом, оскільки слідчий суддя не виносив ухвалу про доступ до відеозапису мобільного телефону поліцейського ОСОБА_9 .

Також, в оскаржуваному вироку суд послався на висновок судово-медичної експертизи № 688 та додаткової судової медичної експертизи №681, в яких лише перелічені виявлені у ОСОБА_8 садна на шиї та пальці правої кісті нігтьової фаланги. Вищезазначені висновки експертиз є неповними та такими, що суперечать іншим фактичним обставинам по справі.

Судово-медична експертиза не виявила рану, тобто характерне для укусу пошкодження шкіри, а садна могли виникнути у ОСОБА_8 від його активних дій направлених на примусове доставляння обвинуваченого до органу поліції.

Крім того, вказує що ОСОБА_8 крім нього затримував ще багато правопорушників, тому не можна достеменно вказати, що саме він спричинив поліцейському тілесні ушкодження.

У оскаржуваному вироку суд першої інстанції пославшись на протокол про адміністративне затримання. Але не існує жодної постанови про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за наслідком конфлікту з ОСОБА_10 , отже сторона обвинувачення не має цього доказу, що свідчить про незаконність затримання 23.12.2017 року.

Допитані судом свідки також не надали суду достатніх допустимих доказів того, що саме ОСОБА_5 спричинив тілесні ушкодження поліцейському ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого з вироком суду першої інстанції не згодна, вважає його незаконним, таким, що підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та вважає його однобічним з наступних підстав.

На її думку, докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та були досліджені під час судового розгляду і на які посилається у своєму вироку суд першої інстанції, у їх сукупності не доводять вину обвинуваченого, оскільки ні сторона обвинувачення під час розгляду справи в суді, ні суд в своєму обвинувальному вироку не надали тих достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Вказує, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України не визнав, зазначив, що кримінальне провадження працівниками поліції відносно нього було сфальсифіковано.

Суд при винесенні обвинувального вироку посилався на покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 .

Проте, судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_16 та відмовлено у задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_13 .

Також судом досліджувався відеозапис, який є недопустимим доказом, оскільки відео було знято на мобільний телефон або планшет, який належить працівнику поліції ОСОБА_9 .

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 2017 року близько 21 год. 13 хв. ОСОБА_5 знаходячись на дев`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 агресивно себе поводив, висловлювався брутальною лайкою відносно прибувшого на виклик, в зв`язку з виконанням службових обов`язків, наряду працівників поліції у складі інспектора сектору реагування патрульної поліції (СРПП) Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_8 та начальника СРПП Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_17 . На вимоги останніх припинити протиправні дії, а також те, що до нього можуть бути застосовані заходи примусу не реагував. Після застосування поліцейськими до ОСОБА_5 спеціального засобу кайданок та в ході доставлення його до Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області, для складання протоколу про адміністративне правопорушення та про адміністративне затримання, а також відібрання пояснень з приводу нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 на виході з вказаного під`їзду, з метою перешкоджання працівникам поліції виконувати свої посадові обов`язки та розуміючи, що об`єктом його злочинного посягання є здоров`я працівника поліції, намагався вирватись та вкусив інспектора ОСОБА_8 за другий палець правої кісті нігтьової фаланги. В подальшому, в адміністративній будівлі Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 продовжив свою агресивну поведінку та почав наносити удари ногами та головою інспектору ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці шиї в середній третині в проекції лівої пластини щитовидного хряща, в ділянці 2-го пальця правої кисті нігтьової фаланги тильної поверхні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ст. 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження та постановленні вироку відносно ОСОБА_5 зазначених вимог закону дотримався в повній мірі.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив, що під час несення служби, він спільно з начальником СРПП Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_17 , за повідомленням про вчинення бійки, прибув до 4-ого під`їзду по АДРЕСА_2 . Оцінивши обставини подій, які відбувались в під`їзді будинку та зробивши висновок, що ОСОБА_5 вчиняє правопорушення умисно наносить удари ОСОБА_18 , вони намагались припинити протиправні дії ОСОБА_5 . Однак, останній продовжував свої протиправні дії, поводив себе дуже зухвало та агресивно, висловлювався в бік присутніх нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, на зауваження не реагував. Після застосування до ОСОБА_5 засобів примусу кайданок та в ході доставляння до службового автомобіля, з метою подальшого доставляння до відділення поліції, ОСОБА_5 , продовжував конфліктувати, пручався, намагався вирватись та вкусив його ( ОСОБА_8 ) за палець. Не припинив свою агресивну поведінку і в службовому автомобілі та в подальшому у відділенні поліції, де також падав на підлогу, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, на зауваження не реагував, окрім того, наносив йому удари ногами та головою, спричинивши тілесні ушкодження.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, підтверджені перевіреними судом і викладеними у вироку доказами, а саме показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , відеозаписом нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, висновком судово-медичних експертиз № 668 та № 681, заявою ОСОБА_18 про скоєння ОСОБА_5 відносно неї протиправних дій.

Покази потерпілого та свідків щодо обставин події кримінального порушення підтверджуються та узгоджуються з дослідженими судом, письмовими доказами.

Так, відповідно до відомостей, які містяться в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінальних та інших подій в Южноукраїнському ВП за № 4915 о 1 год. 30 хв. 24 грудня 2017 року зареєстрована заява ОСОБА_18 про скоєння ОСОБА_5 відносно неї протиправних дій, яка і стала підставою для виїзду наряду поліції Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області за адресою вул. Миру, 12 в м. Южноукраїнську Миколаївської області..

Як слідує із графіку чергувань у складі ГРПП та СОГ Южноукраїнського відділення поліції на грудень 2017 року (а.с. 204), потерпілий ОСОБА_8 перебував у складі ГРПП та СОГ Южноукраїнського відділення поліції.

Та обставина, що потерпілий 23 та 24 грудня 2017 року знаходився при виконанні своїх службових обов`язків також підтверджується записом в книзі нарядів Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області (а.с. 206-208) та в книзі видачі та прийняття спеціальних засобів зв`язку, криміналістичної та спеціальної техніки (а.с. 209-210).

Враховуючи зазначені вище обставини, саме з метою припинення вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, у відповідності до вимог ст.ст. 261, 262 КУпАП, останнього було затримано 23.12.2017 року, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання (а.с. 213).

Твердження обвинуваченого та його захисника про те, що суд безпідставно послався, як на доказ винуватості ОСОБА_5 на відеозапис подій, який здійснювала в приміщенні відділку поліції на свій мобільний телефон свідок ОСОБА_9 і який, на думку апелянтів, є неналежним доказом, апеляційний суд вважає ненийнятними.

Оскільки, я вбачається із показань свідка ОСОБА_9 , будучи очевидцем того, як обвинувачений в приміщенні Южноукраїнського ВП наносив удари потерпілому ОСОБА_8 , вона, зі своєї ініціативи, проводила зйомку вказаних подій на свій власний мобільний телефон і добровільно видала правоохоронним органам інформацію щодо вказаних подій, яка зберігалась в її телефоні.

Зазначений відеозапис був оглянутий слідчим, визнаний речовим доказом у справі і поданий прокурором суду на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочин з дотриманням положень кримінального процесуального закону. За такого, зазначений доказ є належним та допустимим і суд першої інстанції обґрунтовано послався на нього у вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_5 .

В судовому засіданні суду першої інстанції було досліджено зазначений вище відеозапис, на якому видно, як обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись, після його затримання, в Южноукраїнському відділенні поліції Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області, вів себе агресивно, висловлювався на адресу працівників поліції нецензурною лайкою та застосовував фізичне насильство щодо працівника правоохоронного органу ОСОБА_8 , при виконанні останнім службових обов`язків.

Вищезазначений СД-диск з відеозаписом нанесення тілесних ушкоджень потерпілому визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню ( т.1 а.с. 194).

Посилання обвинуваченого на те, що виявлені у потерпілого пошкодження спричинені не ним, спростовуються наявним у справі доказами.

Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 668 ( т.1 а.с. 197-198) та додаткової судово-медичної експертизи № 681 ( т.1 а.с. 222-223) у потерпілого ОСОБА_8 виявлено садна в ділянці шиї в середній третині в проекції лівої пластини щитовидного хряща, в ділянці 2-го пальця правої кисті нігтьової фаланги тильної поверхні, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Наявність у потерпілого тілесних ушкоджень підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , яка показала, що 23.12.2017 року вона прибула до Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області з метою надання первинної швидкої допомоги потерпілому ОСОБА_8 , бачила обвинуваченого ОСОБА_5 , який був дуже збуджений, агресивно себе поводив, весь час махав ногами, висловлювався нецензурною лайкою та виказував погрози в бік присутніх осіб. Зазначив, що він має вірусне захворювання гепатит-С, яке передав потерпілому ОСОБА_8 , вкусивши його за палець. Від отримання допомоги лікарів ОСОБА_5 відмовлявся.

Все вищевикладене також спростовує і твердження ОСОБА_5 про те, що працівники поліції спричинили йому тілесні ушкодження.

Доводи обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_16 та відмовлено у задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_13 суд не приймає до уваги, оскільки це не є суттєвим та ніяким чином не впливає на результати розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції вірно поклав в основу вироку показання потерпілого, свідків, оскільки вони є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами, що свідчить про їх достовірність.

Тому апеляційний суд не може погодитися з доводами обвинуваченого та захисника щодо постановлення вироку за відсутності достатніх та належних доказів винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, винуватості обвинуваченого, та кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.345 КК України є вірними.

Наведені вище докази спростовують твердження апелянтів про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у скоєнні вказаного злочину, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку.

Будь-яких істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, зокрема щодо недопустимості досліджених судом доказів та які б давали підстави для скасування вироку саме за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину, органами досудового розслідування та судом не допущено, а тому апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року стосовно ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: