КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003983 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року,щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше судимого: - 25.05.2015 року Броварським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1360 гривень, який не сплачений, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного фактичного місця проживання в м. Києві,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Цим же вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за постановленим вироком повністю приєднано покарання за вироком Броварського районного суду Київської області від 25.05.2015 року за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 1360 грн., і остаточно за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна та штрафу у розмірі 1360 (одна тисяча триста шістдесят) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування завданої шкоди 2700 (дві тисячі сімсот) гривень.

По справі також вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 маючи при собі пістолет для відстрілу гумових куль НОМЕР_1 у невстановлений день та час вступив з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, у злочинну змову направлену на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу.

06.04.2016 року приблизно о 01 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_7 разом із невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, перебуваючи на вулиці Бориса Гмирі в м. Києві, зупинили автомобіль «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_10 та попросили відвезти їх за адресою: АДРЕСА_2 , на що останній погодився. Приблизно о 02 год. Цього ж дні обвинувачений ОСОБА_7 , діючи спільно та узгоджено з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, маючи єдиний злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, прибули за адресою: вул. Західна, 1/6 в м. Києві. Невстановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, вийшли з автомобіля, та відповідно до заздалегідь розподілених ролей, спостерігали за навколишньою обстановкою. Обвинувачений ОСОБА_7 знаходячись в салоні автомобіля на передньому пасажирському сидінні, дістав заздалегідь підготовлений для вчинення кримінального правопорушення пістолет ПМР № НОМЕР_3 , відвів затвор у крайнє заднє положення та направив його у напрямку ОСОБА_10 при цьому вимагаючи у останнього грошові кошти. Потерпілий, сприймаючи погрози ОСОБА_7 як реальні і небезпечні для свого життя та здоров`я, відкрив двері та вискочив із автомобіля. Після цього невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, протягнула руку до салону автомобіля та заволоділа майном, що належить ОСОБА_10 , а саме: мобільним телефоном марки «ДП Т425» ІМЕІ: НОМЕР_4 , чорного кольору, вартістю 1500 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_5 та навігатором «Navitel» вартістю 1227 гривень. З викраденим майном ОСОБА_7 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, зникли, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 2727 гривень.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 13.04.2016 року приблизно о 01 год. 10 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Є. Чавдар, 13 викликав таксі із служби «Жовте» до вул. Західна, 1/6, на замовлення якого 01 год. 22 хв. на автомобілі «Рено» д.н.з. НОМЕР_6 приїхав потерпілий ОСОБА_11 . Коли приїхали на АДРЕСА_2 , у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, реалізуючи який, останній з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, перебуваючи в салоні автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_6 на задньому пасажирському сидінні, дістав заздалегідь підготовлений для вчинення кримінального правопорушення пістолет для відстрілу гумових куль НОМЕР_1 , та направив його у напрямку ОСОБА_11 . Потерпілий ОСОБА_11 , усвідомлюючи злочинні наміри ОСОБА_7 , сприймаючи погрозу як реальну небезпеку для життя і здоров`я став чинити опір, схопивши своєю правою рукою ствол пістолета. З метою подолання опору з боку потерпілого, обвинувачений здійснив із пістолета чотири постріли, три з яких у салоні автомобіля, а один в праве плече потерпілого, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді вогнепального непроникаючого поранення правого плеча, тим самим, застосував насильство небезпечне для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу. Після чого, з місця вчинення злочину ОСОБА_7 зник.

Крім того, 13.04.2016 року приблизно о 01 год. 45 хв. обвинувачений ОСОБА_7 перебував біля першого під`їзду будинку № 1/6 по вул. Західна в м. Києві, де побачив трьох раніше незнайомих дівчат ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . В цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, ОСОБА_7 дістав заздалегідь підготовлений для вчинення кримінального правопорушення пістолет для відстрілу гумових куль НОМЕР_1 та направив його у напрямку потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , погрожуючи таким чином, застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я осіб, які зазнали нападу. Тримаючи в руках пістолет, він наказав потерпілим зайти до під`їзду будинку, а коли вони виконали вимогу ОСОБА_7 і зайшли до під`їзду, він, тримаючи в руці пістолет, став вимагати передати йому належні потерпілим гроші, мобільні телефони. Усвідомлюючи реальну загрозу своєму життю і здоров`ю потерпілі видали обвинуваченому належне їм майно, а саме: ОСОБА_15 видала мобільний телефон марки «Samsung» вартістю 250 гривень та гроші в сумі 600 гривень, ОСОБА_14 телефон марки «Sony Xsperia Z 6603», вартістю 2700 гривень, та грошові кошти в сумі 300 гривень, потерпіла ОСОБА_13 мобільний телефон марки «Fly», вартістю 2000 гривень та грошові кошти в сумі 400 гривень.

Заволодівши майном потерпілої ОСОБА_15 , на загальну суму 850 гривень, потерпілої ОСОБА_14 , на загальну суму 3000 гривень, потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 2400 гривень, ОСОБА_7 наказавши потерпілим залишатися в приміщенні під`їзду, з місця вчинення злочину, зник.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 м. Києва ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20.03.2018 відносно ОСОБА_16 в частині виправдування за ч. 1 ст. 263 КК України за відсутністю складу злочину та в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_16 за ч. 1 ст. 263 КК України, кваліфікувавши його дії як вчинення умисних дій, які виразились у незаконному придбанні та зберіганні бойових припасів та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Враховуючи вимоги призначення покарання за сукупністю вироків ч. 1 ст. 71 КК України та правила складання покарань встановлені ч. 3 ст. 72 КК України покарання, призначене за вироком Броварського районного суду Київської області від 25.05.2015 за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу 1360 грн. виконувати самостійно. У решті вирок суду залишити без змін.

У поданій апеляційній скарзі, прокурор вказує на неповноту судового розгляду п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження п. 1 ст. 411 КПК України, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ст. 414 КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України.

На думку прокурора, докази, які були дослідженні під час судового розгляду, як кожний окремо, так і у своїй сукупності є допустимими, належними, достовірними, достатніми та узгодженими між собою для формулювання у суду та учасників процесу єдиного висновку щодо вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 187 КК України, проте, судом першої інстанції не досліджено документи, не надано належної оцінки та не наведено належного обґрунтування щодо неврахування досліджених доказів, у тому числі показів потерпілого ОСОБА_10 щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, зокрема виклику працівників поліції на місце вчинення кримінального правопорушення, вилучення протоколом огляду місця події від 06.04.2016 з автомобіля «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 та опечатування папілярних узорів, кулі та мобільного телефону.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що, ухвалюючи вирок в частині якого виправдано ОСОБА_7 за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд належним чином не дослідив та не надав відповідну оцінку протоколу огляду місця події від 06.04.2016 та висновкам експертів, оскільки, відповідно до протоколу огляду місця події від 06.04.2016 під час проведення слідчої дії з автомобіля «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 у присутності понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , потерпілого ОСОБА_10 за участю спеціаліста, слідчим вилучено 3 сліди папілярних узорів з задніх правих та передніх правих дверей автомобіля (об.1) та кулю з переднього правого сидіння калібром «YAS 9 мм РАК» (об.2). мобільний телефон «Нокіа» об.3), про що складено відповідну фото таблицю (а.п. 193, т. 1), і вказані об`єкти було запаковано до паперового конверту та поліетиленових експертних пакетів відповідно, вказані пакунки містять рукописні підписи учасників огляду місця події, що підтверджує факт їх упакування під час проведення огляду місця події (а.п. 202, 209, 217, т.1), а враховуючи те, що слідчий не володіє спеціальними знаннями в галузі трасології та судової балістики, а тому не може стверджувати про належність та вид вилучених предметів, у зв`язку з чим, по об`єктам 1 та 2 призначено відповідні експертизи, і висновком експерта № 2829/д від 08.06.2016 встановлено, що сліди пальців рук по осях 20х12 мм залишено відповідно безіменним пальцем та вказівним пальцем лівої руки ОСОБА_7 , а висновком експерта № 619 від 23.06.2016 встановлено, що наданий на дослідження один патрон є боєприпасам до вогнепальної зброї є пістолетним патроном калібру «YAS 9 мм РАК», виготовлений саморобним способом, придатний до стрільби та володіє достатньою вражаючою здатністю необхідною для нанесення небезпечних для життя або смертельних ушкоджень, згідно ілюстративної таблиці цілісність упакованого об`єкту (один патрон) не порушено, а експертом безпосередньо досліджувався об`єкт, який знаходився у поліетиленовому експертному пакеті, який надано до експерта у першочерговому вигляді, як і при вилученні, і підтвердженням того, що саме даний патрон було вилучено в ході огляду місця події від 06.04.2016 є фото таблиця, що додається до протоколу, а також те, що в протоколі огляду місця події та у висновку судово-балістичної експертизи вказаний ідентичний опис та одне є те саме маркування даного патрону «YAS 9 мм РАК», який було вилучено в присутності понятих та потерпілого ОСОБА_10 .

На думку прокурора, вказані докази є належними та допустимими, а висновки суду щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України є хибними, оскільки суд мотивував відсутність складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України неповнотою протоколу огляду місця події від 06.04.2016, посилаючись на відсутність даних про спосіб вилучення та проведення опечатування папілярних узорів, кулі та мобільного телефону, яка у разі наявності сумнівів у суду може бути усунута шляхом допиту спеціаліста ОСОБА_19 та понятих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 по обставинам вилучення 3 слідів папілярних узорів з задніх правих та передніх правих дверей автомобіля та кулі з переднього правого сидіння калібром «YAS 9 мм РАК» під час огляду місця події від 06.04.2016 та запакування вилучених предметів до паперового конверту та поліетиленового експертного пакету відповідно.

Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції, в порушення вимог ч. 7 ст. 223 КПК України, не було допитано понятих в якості свідків з приводу огляду місця події від 06.04.2016 та протокол огляду місця події визнано недопустимим доказом, що є основою обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України.

Як зазначає апелянт, судом першої інстанції не досліджено докази обвинувачення, не оцінено їх з точки зору належності, допустимості, достовірності та не наведено у судовому рішенні відповідних мотивів та винесено незаконний, необґрунтований та невмотивований вирок суду в частині якого ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за ч. 1 ст. 263 КК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Звертає увагу прокурор і на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, відповідно до ст. 414 КПК України, яке виразилось у призначенні покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм розміром є явно не справедливим через м`якість, оскільки, судом першої інстанції при обранні міри покарання не надано належної оцінки ступеню тяжкості та обставинам вчиненого ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого, обставинам, що обтяжують покарання, ступеню тяжкості наслідків, які настали, що призвело до призначення обвинуваченому ОСОБА_7 несправедливого покарання внаслідок м`якості.

Зазначає прокурор у поданій скарзі і про те, що ОСОБА_7 раніше судимий, не одружений, не працює та не навчається, не має постійного місця проживання, періодично з 2015 вживає наркотичні засоби, вчинив розбійний напад відносно п`яти потерпілих при аналогічних обставинах та не дивлячись на наявність належних та допустимих доказів у кримінальному провадженні, вину в інкримінованих злочинах під час розгляду кримінального провадження в суді не визнав, не розкаявся, завдану матеріальну шкоду не відшкодував, що, на думку прокурора, свідчить про зухвалу поведінку останнього та високу ступінь суспільної небезпеки.

Крім того, на думку апелянта, суд при ухваленні вироку не врахував вимоги ч. 3 ст. 72 КК України, відповідно до яких покарання у вигляді штрафу засудженій особі повинно виконуватись самостійно та не підлягає приєднанню до призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20.03.2018 в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України, та прийняти в цій частині нове рішення, на підставі якого закрити кримінальне провадження по вказаному обвинуваченню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування поданої скарги, обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що винесений вирок є незаконним та необґрунтованим в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Як зазначає апелянт, практично єдиним доказом його вини по епізодам нападів на потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 є показання потерпілих, які, на його думку, не можуть бути єдиним доказом його вини, оскільки впізнання його потерпілими в залі суду відбувалось майже через пів року після вчинення відносно них злочину, а що стосується показань даних осіб, то потерпілий ОСОБА_20 менш ніж через годину після вчиненого відносно нього злочину впізнав як нападника зовсім іншу особу і даний факт потерпілий визнав під час його допиту в судовому засіданні 30.08.2016 року (технічний запис від 30.08.2016, час 17:20:59).

Крім того, апелянт вказує на те, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування (т. 1, а.с. 20) міститься посилання на протокол допиту свідка ОСОБА_24 від 06.04.2016 та протокол одночасного допиту потерпілого ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_25 від 06.04.2016 року (час проведення: 15:00-15:20), і дані документи відкриті стороні захисту після завершення досудового розслідування, містили об`єктивні дані про те, що інспектором патрульної поліції ОСОБА_26 менш ніж через годину після нападу на Надіжка поблизу місця злочину було затримано 2 чоловіків, схожих за описом на нападників, і в одному з них потерпілий впізнав особу, яка погрожувала йому пістолетом і цією особою виявився громадянин ОСОБА_27 .

Звертає увагу апелянт і на те, що при одночасному допиті потерпілого ОСОБА_20 та громадянина ОСОБА_25 , що відбувався через 13 годин після нападу, потерпілий ОСОБА_20 продовжував стверджувати, що громадянин ОСОБА_25 схожий на того чоловіка, який 06.04.2016 року вчинив на нього розбійний напад, а після ознайомлення з матеріалами справи сторона захисту виявила, що стороною обвинувачення всупереч ч. 5 ст. 223 КПК України, дані докази взагалі не надано суду (не долучено до матеріалів справи), і при цьому саме вказані докази свідчать про необ`єктивність свідчень потерпілого ОСОБА_20 , який не зміг чітко впізнати нападника в день вчинення нападу, але в судовому засіданні, що відбувалось через 5 місяців після події злочину, намагався скласти у суду враження про те, що чітко впізнає його як особу, яка вчинила відносно нього розбійний напад.

Крім того, зазначає апелянт і про те, що потерпіла ОСОБА_21 в суді підтвердила, що спочатку в процесі проведення впізнання в неї були сумніви в тому, що ОСОБА_7 є особою, що вчинила розбійний напад, але потім ці сумніви зникли (технічний запис судового засідання від 15.09.2016, час: 13:23:53).

На думку апелянта, оцінюючи достовірність і достатність показів потерпілих не можна ігнорувати того, що під час судового розгляду справи (в судовому засіданні 15.09.2016) було встановлено грубі порушення під час проведення за участі потерпілих слідчої дії пред`явлення до впізнання.

Зокрема, апелянт вказує на те, що з показань потерпілих було встановлено, що ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_28 , разом перебуваючи з працівниками поліції в одній кімнаті, за допомогою комп`ютера переглядали ряд фотографій осіб, що можуть бути причетні до розбійного нападу, при цьому ніякі 4 фотографії потерпілим для впізнання не пред`являлись та були відсутні поняті, а також слідча дія проводилась без участі його захисника, а отже, на його думку, всі обставини зафіксовані у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 13.05.2016 (т. 1, а.с. 225-232) є недопустимими доказами в силу ч. 1 ст. 87, п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Що стосується протоколу огляду місця події від 06.04.2016 під час якого предметом огляду був автомобіль ДЕО СЕНС д.н.з. НОМЕР_2 , як вказує апелянт, в ньому відсутні будь-які вказівки на те, яким чином було забезпечено цілісність та схоронність вилучених предметів, у тому числі не надано опис пакування, до якого поміщено вилучені речі, що є порушенням ст. 105, 106, ч. 5 ст. 237 КПК України.

Крім того, як зазначає апелянт, при огляді були присутні: слідчий ОСОБА_29 , потерпілий ОСОБА_20 та двоє понятих, інших осіб при огляді не було, а в подальшому 3 сліди папілярних узорів були об`єктом експертного дослідження, і як свідчить описова частина висновку експерта № 2202/д від 26.04.2016 (т. 1, а.с. 200-201) об`єкти дослідження надійшли на експертизу в паперовому конверті білого кольору, на лицьовій стороні конверта знаходились рукописні записи, виконані барвником синього кольору, які інформували про слідчу дію, в результаті якої виявлено та вилучено докази (ОМП 06.04.16 за адресою: вул. Західна, 1/6, а/м Деу Сенс, д.н.з. НОМЕР_2 , вилучено 3 сліди папілярних узорів), при цьому на конверті з речовими доказами містились підписи 4 осіб: спеціаліста ОСОБА_19 , слідчого ОСОБА_30 , а також 2 понятих, проте, зі змісту протоколу огляду місця події від 06.04.2016 вбачається, що спеціаліста ОСОБА_19 при огляді транспортного засобу та вилученні речових доказів не було, і дана обставина, на думку обвинуваченого, може свідчити про можливу підміну речового доказу чи втрату його властивостей.

Також, на думку апелянта, не можуть бути доказами і висновки експертів № 2202/д від 26.04.2016 (т. 1, а.с. 200-204) та № 2829/д від 08.06.2016 (т. 1, а.с. 207-212), оскільки об`єктом дослідження відповідних експертиз були саме 3 сліди папілярних узорів, поміщених у не відомий час та у невідомому місці до конверту білого кольору, що містив підпис спеціаліста ОСОБА_19 , якого не було при огляді транспортного засобу потерпілого 06.04.2016 року, а також, як зазначає апелянт, аналогічною є ситуація і стосовно 1 кулі калібр 9 мм маркування YAS 9 мм РАК, вилученої під час огляду місця події 06.04.2016 з правого переднього сидіння автомобіля Деу Сенс, д.н.з. НОМЕР_2 , і сама по собі слідча дія огляд належного потерпілому транспортного засобу (протокол огляду місця події від 06.04.2016) проведена з порушенням вимог ч. 2 ст. 237, ст. 234 КПК України, а саме без ухвали слідчого судді або наступного звернення до суду за отриманням відповідного дозволу в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

Щодо наданих стороною обвинувачення відомостей з ломбарду СКАРБНИЦЯ, про заклад викрадених у потерпілого Надіжка речей, апелянт вказує на те, що даний доказ навпаки свідчить про відсутність його вини, оскільки належний потерпілому мобільний телефон LG було здано до ломбарду 06.04.2016 ОСОБА_31 та відкуплено ним же в цей день.

Крім того, як вказує апелянт, ОСОБА_32 декілька разів викликався для допиту в суді в якості свідка, проте з невідомих причин ним ігнорувались всі виклики, а твердження сторони обвинувачення з приводу того, що вказаний свідок взагалі залишив країну, може бути свідченням його причетності до вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_20 та бажанням уникнути викриття і кримінальної відповідальності.

Також, як зазначає апелянт, суд першої інстанції визнав доведеною його вину у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 , проте, апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній висновок судово-медичної експертизи по встановленню ступеня тяжкості, а також характеру та механізму спричинення наявних у потерпілого ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, в матеріалах справи наявна лише одна довідка відділення полі травми Київської міської клінічної лікарні № 17 (т. 1, а.с. 249), проте даний документ не є належним та допустимим доказом завдання потерпілому ОСОБА_33 тілесних ушкоджень від вогнепальної зброї, що є небезпечним для життя та здоров`я в момент спричинення, і зі змісту показань потерпілого ОСОБА_11 слідує те, що особа, яка здійснила на нього напад, жодних погроз життю та здоров`ю потерпілого не висловлювала.

Крім того, апелянт вказує на те, що слідча дія пред`явлення особи до впізнання від 13.05.2016 проводилась без участі його захисника, а отже, всі обставини, зафіксовані у протоколі пред`явлення особи до впізнання є недопустимими доказами, як і проведення слідчої дії огляду належному потерпілому транспортного засобу (протокол огляду місця події від 13.04.2016 (т. 1, а.с. 241-245)), яку було проведено з порушенням вимог ч. 2 ст. 237, ст. 234 КПК України, а саме без ухвали слідчого судді або наступного звернення до суду за отриманням відповідного дозволу в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

Зазначає у поданій апеляційній скарзі обвинувачений про те, що його визнано винним у вчиненні розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_28 та ОСОБА_23 , що мав місце 13.04.2016 року, проте, як слідує із показань ОСОБА_21 , ОСОБА_28 та ОСОБА_23 , напад на них вчинено 13.04.2016 не пізніше 01.30 години ночі (т. 2, а.с. 12, 13, 14), і даний факт підтвердили всі потерпілі в судовому засіданні, в той же час, як вказує апелянт, напад на потерпілого ОСОБА_11 стався о 01.45 ночі (т. 1 а.с. 240), таким чином, одна і та ж особа не могла вчинити розбійний напад на потерпілого ОСОБА_11 , а потім розбійний напад на потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_28 та ОСОБА_23 .

Також апелянт ставить під сумнів належність та допустимість доказів його вини по епізоду нападу на потерпілих ОСОБА_21 , Черкавську, ОСОБА_23 , наданих стороною обвинувачення, а саме: висновку експерта від 26.04.2016 № 442 (т. 2, а.с. 21-24), з якого слідувало, що дві стріляні гільзи (одна - з маркуванням «СОВА П 9мм», а інша з маркуванням «S&B 9mm P.A. Blanc»), що були вилучені під час ОМП 13.04.2016, та висновку експерта від 04.08.2016 № 618 (т. 2, а.с. 85-90), відповідно до якого 2 стріляні гільзи, вилучені під час ОМП 13.04.2016, були стріляні з наданого на дослідження пістолету ПМР № НОМЕР_7 , вилученого в ході ОМП 17.05.2016 року в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки наданий на експертне дослідження пістолет не вилучався в рамках даного кримінального провадження та не визнаний речовим доказом по даному кримінальному провадженню, а також джерело отримання цього речового доказу не відоме, так як до матеріалів стороною обвинувачення не надано протокол огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 від 17.05.2016 року, в ході якого начебто вилучався пістолет, а також, як зазначає апелянт, на момент вилучення пістолета він вже перебував під вартою, а тому не може мати ніякого відношення до вказаного пістолета та не доведено стороною обвинувачення, що на момент вчинення цих розбійних нападів цей пістолет перебував у його розпорядженні.

Також апелянт, звертає увагу на те, що згідно висновку експерта від 04.08.2016 № 618 (т. 2, а.с. 85-90), з наданого на дослідження пістолету ПМР № ХКРВ6116 стріляні 2 гільзи, вилучені під час ОМП 13.04.2016, а саме на сходовій клітинці між другим та третім поверхами та на прилеглій території до будинку по АДРЕСА_2 . Проте, з показань потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_28 та ОСОБА_23 слідує, що особа, яка здійснила на них напад 13.04.2016, ці постріли не здійснювала ні на вулиці ні під час перебування в під`їзді на сходовій клітинці між 1 та 2 поверхами, а що стосується нападу на потерпілого ОСОБА_11 , то постріли в нього взагалі здійснено гумовими кулями, одну з яких вилучено з належному потерпілому автомобіля, і таким чином, на думку апелянта, вказані гільзи з маркуванням «СОВА П 9мм» та «S&B 9mm P.A. Blanc» не мають жодного відношення до обставин розбійного нападу, вчиненого 13.04.2016 відносно потерпілих ОСОБА_21 , Черкавської, ОСОБА_23 , а також не може вважатись речовим доказом по даному провадженню пістолет ПМР № НОМЕР_7 , з якого випущені вказані гільзи, так як жоден з потерпілих не ідентифікував його як зброю, яку використовував нападник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, висновки суду першої інстанції як в частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдання за відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення виправдування, так і щодо доведеності вини ОСОБА_7 у розбої, вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), тобто у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження в частині виправдання ОСОБА_7 за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів не може з ними погодися з огляду на те, що вони не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають доказам, дослідженим під час судового розгляду.

Зокрема, відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;
4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Між тим, в апеляційній скарзі прокурора не наведено належного обґрунтування на підтвердження того, що вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, з підстав, які наведені у вказаній вище нормі кримінального процесуального закону.

Більш того, посилання прокурора у скарзі на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не надав відповідної оцінки протоколу огляду місця події від 06.04.2016 року та висновкам експертів №2829/д від 08.06.2016 року та № 619 від 23.06.2016 року, слід визнати безпідставними з огляду на, що вони не відповідають дійсності та суперечать наведеним у вироку підставам виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, в тому числі дані, які містяться в протоколі огляду місця події від 06.04.2016 року.

Як прямо зазначено в оскарженому вироку, з протоколу огляду місця події від 06.04.2016 року, який проводився слідчим у присутності понятих та потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що вилучено сліди папілярних узорів з задніх правих та передніх правих дверей автомобіля, куля з переднього правого сидіння калібр 9 мм та мобільний телефон «Нокіа» (а.с. 193 т.1), але всупереч вимогам ст. 237 КПК України в протоколі відсутні дані про спосіб їх вилучення, про проведення опечатування вказаних речей із завіренням підписами присутніх осіб. Таким чином, даний доказ в частині вилучення речових доказів, як обґрунтовано зазначив суд, не може бути належним та допустимим, оскільки він отриманий з порушенням вимог ст. 237 КПК України.

Відповідно до висновку експерта № 619 від 23.06.2016 року об`єкт дослідження, тобто речові докази, вилучені згідно протоколу огляду місця події від 06.04.2016 року, надійшов на експертизу в поліетиленовому пакеті експертної служби білого кольору з друкованими написами. При цьому на ньому містилися підписи 4 осіб, в тому числі підпис спеціаліста ОСОБА_19 , який згідно протоколу огляду місця події участь при цьому не брав.

Також із згаданого висновку слідує, що при огляді місця події від 06.04.2016 року був вилучений предмет, схожий на патрон, тоді як відповідно до протоколу огляду була вилучена куля.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції аргументовано послався на те, що зазначений висновок також не може бути належним та допустимим доказом, оскільки предметом його дослідження був предмет, який не вилучався з місця події.

У зв`язку з цим, посилаючись вимоги ст. 62 Конституції України, а також на рішення ЄСПЛ «Коробов проти України» від 21.10.2011 року та «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року щодо застосування при оцінці доказів критерію доведення «поза розумним сумнівом», суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими доказами, у розумінні положень ст. 87 КПК України, не тільки протокол огляду місця події від 06.04.2016 року в частині вилучення речових доказів та висновок експерта № 619 від 23.06.2016 року, а й висновки експертів № 2202/д від 26.04.2016 року та № 2829/д від 08.06.2016 року, які не можуть бути прийняті судом, як докази вини обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України .

Інші докази, які б беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджували вину ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов абсолютно правильного висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 підлягає виправданню за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Приймаючи до уваги наведені у вироку підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 в частині його обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції, з яких він відкинув докази обвинувачення, у тому числі на які прокурор у кримінальному провадженні посилається у своїй скарзі, оскільки, відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 86, 87 КПК України, докази, визнані судом недопустимими, не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, а суд не може посилатися на них при ухваленні судового рішення.

Що ж стосується епізодів обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні розбійних нападів за обставин, визнаних судом доведеними, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, форми вини та мотивів кримінального правопорушення, а також його наслідків, то, незважаючи на заперечення своєї причетності до вчинення будь-якого із інкримінованих обвинуваченому епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, його вина у скоєнні цього кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів, які, з точки їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дозволили суду першої інстанції зробити правильний висновок про наявність у діях ОСОБА_7 складу зазначеного вище кримінального правопорушення.

На підтвердження встановлених на наведених у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , кожен з яких не тільки підтвердив фактичні обставини вчиненого щодо них злочину, а й прямо вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка вчинила інкриміновані їй згідно вироку злочини.

Крім того, окрім показань потерпілих, які детально наведені в оскаржуваному вироку, вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується також письмовими доказами, а саме:

по епізоду нападу на потерпілого ОСОБА_10 :

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.04.2016 року, відповідно якого Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві прийнята усна заява від ОСОБА_10 про те, що невстановлена особа під погрозою предмету схожого на пістолет відкрито заволоділа мобільним телефоном марки « LG» та навігатором (а.с. 191 т.1);
- протоколом огляду місця події від 06.04.2016 року, відповідно якого встановлено місце вчинення злочину, а саме автомобіль Део Сенс д.н.з. НОМЕР_2 , що розташований за адресою: м. Київ, вул. Західна 1/6 (а.с. 192-194 т.1);

- протоколом предявлення особи для впізнання від 13.05.2016 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_34 впізнав під № 1 особу, яка 06.04.2016 року спільно ще з однією особою скоїла на нього розбійний напад та заволоділи його мобільним телефоном та навігатором. Під № 1 на фотознімках зображений ОСОБА_7 (а.с.225-232 т.1);
- листом № 373/4 від 21.04.2016 року Заставного Товариства «Скарбниця», з якого вбачається, що до ломбардних відділень вказаного Товариства 06.04.2016 року закладалось майно громадянином ОСОБА_35 , а саме мобільний телефон «LG E425» імеі: НОМЕР_4 (а.с. 224 т.1);

по епізоду нападу на потерпілого ОСОБА_11 :
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.04.2016 року, відповідно до якого Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві прийнято заяву від ОСОБА_11 про те, що 13.04.2016 року на вул. Західна в м. Києві невідомий чоловік застосував травматичний пістолет та скоїв напад, спричинивши йому тілесні ушкодження (а.с. 240 т.1);

- протоколом огляду місця події від 13.04.2016 року, з якого вбачається, що оглядався автомобіль марки «Рено» д.н.з. НОМЕР_6 , в якому виявлене розбите заднє ліве скло, вилучено резинову кулю, виявлено дірку у підголівнику правого переднього сидіння (а.с. 241-245 т.1);

- повідомленням 102 лікаря бригади швидкої допомоги № 5818612 про виклик 13.04.2016 року на вул. Західна, де потерпілий ОСОБА_11 , діагноз: вогнепальна рана в/з правого плеча грудної клітини зліва, непроникаюча, з його слів о 01:30 год. працюючи таксистом, пасажир вистрілив із пістолета у плече (а.с. 247 т.1);

- довідкою відділення політравми Київської міської клінічної лікарні № 7 від 13.04.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_11 надана медична допомога з діагнозом: вогнепальна рана в/з правого плеча, садна п/з правого плеча (а.с. 249 т.1);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.05.2016 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 впізнав особу під номером № 3 за загальними рисами обличчя та пояснив, що саме ця особа в таксі застосувала пістолет, намагаючись заволодіти його майном. На фото під № 3 зображений ОСОБА_7 (а.с. 251 т.1, а.с. 1-4 т.2);

по епізоду нападу на потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 :

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушеннявід 13.04.2016 року, відповідно до якого Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві прийнято заяву від ОСОБА_14 про те, що 13.04.2016 року близько 01 год. 30 хв. на вул. Західна, 1/6 в м. Києві в під`їзді будинку невідомий, погрожуючи предметом, схожим на пістолет заволодів її речами (а.с. 12 т. 2);
- аналогічними протоколами про прийняття таких самих заяв від потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 (а.с. 13, 14 т. 2);

- додатком 1 від 08.05.2016 року до договору 871-16006066, згідно якого ОСОБА_36 заклав до ломбарду «Скарбниця» мобільний телефон FLY 1Q4405 EVO та договором № 002167338 від 19.04.2016 року, відповідно до якого він заклав до ломбарду «Найкращий ломбард» мобільний телефон «Samsung C 5212i (а.с. 34, 35 т. 2).

Оцінюючи ці та інші наведені у вироку докази, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України та правильно кваліфікував дії останнього за вказаною нормою, як розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою групою осіб та поєднаний із погрозою застосування насильства, а також із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу.
При цьому, суд першої інстанції не залишив без уваги твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, навівши у вироку ґрунтовні мотиви на спростування позиції сторони захисту та зазначивши про те, чому він взяв до уваги та поклав в основу свого рішення показання потерпілих та відкинув показання обвинуваченого на підтвердження своєї невинуватості.
Перевіряючи мотиви прийнятого судом першої інстанції рішення, а також доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких останній звертає увагу на те, що суд надав неправильну оцінку дослідженим під час судового розгляду доказам та не взяв до уваги докази, які, на думку обвинуваченого, могли істотно вплинути на його висновки, колегія суддів не знайшла підстав, які б дозволили стверджувати про те, що висновки суду, наведені в оскаржуваному вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме формулюванню обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України, визнаного судом доведеним.
Колегія суддів, так само, як і суд першої інстанції, не вбачає будь-яких підстав для сумнівів у доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому згідно вироку дій, в тому числі з точки зору оцінки доказів за критерієм «поза розумним сумнівом», оскільки всі п`ять потерпілих, двоє з яких, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не тільки в суді першої, а й в апеляційної інстанції послідовно та аргументовано стверджували про те, що саме ОСОБА_7 є тією особою, яка вчинила розбійний напад на них, а тому суд апеляційної інстанції не має жодних підстав не довіряти їх показанням та не враховувати інші докази, які в сукупності дозволили суду першої інстанції ухвалити рішення про визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Показання потерпілих узгоджуються з показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_37 , який зокрема показав, що у квітні 2016 року до нього звернувся знайомий ОСОБА_7 , у якого він іноді купував амфетамін, з проханням здати мобільні телефони в ломбард за його паспортом, пояснивши, що телефони він отримав за борги. Вони разом пішли до ломбарду, де він заклав за своїм паспортом мобільні телефони «Samsung» та «Fly». Гроші в сумі 1950 грн. він віддав ОСОБА_38 . Також, за місяць чи два до того, як ОСОБА_7 звернувся до нього стосовно мобільних телефонів, він, ОСОБА_36 , бачив у останнього травматичний пістолет «Макаров», який, як пояснив ОСОБА_39 , він купив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_40 пояснив, що наприкінці літа 2015 року, приблизно о 24:00 год. прийшов до ОСОБА_7 , щоб купити наркотики. Грошей, для розрахунку у нього не було, тому він запропонував ОСОБА_7 закласти батьківський пістолет «Макаров», на що останній погодився. Він передав йому пістолет у дворі будинків по АДРЕСА_4 . На наступний день вранці батько виявив відсутність пістолета і написав заяву в поліцію. Після цього він розповів батькові, що пістолет віддав хлопцю на ім`я « ОСОБА_41 » і назвав адресу. Пістолет батьку повернуто в 2016 році.

Свідок ОСОБА_42 , будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив, що в його володінні є пістолет, на який він має передбачений законом дозвіл. Пістолет використовує для самозахисту. Приблизно влітку 2015 році пістолет, який він барав із собою у поїздки по службовим справам, залишив в автобусі в гаражі. Приблизно через три дні виявив його пропажу і став питати сина, на що останній розповів, що йому терміново знадобились гроші і він взяв пістолет, який заклав хлопцю на ім`я « ОСОБА_41 », за що останній дав йому незначну частку грошей і наркотичні засоби. На його вимогу син надав всі дані цього хлопця і він пішов до прокуратури, де написав заяву про пропажу пістолета, оскільки побоювався, що пістолетом може скористатись будь-хто. Після цього, він попросив сина набрати номер телефону цього хлопця, з яким намагався домовитися зустрітися, щоб забрати пістолет, але той на зустріч не з`явився. Приблизно весною 2016 року йому подзвонили з правоохоронних органів і сказали, що затримали чоловіка з його пістолетом, щоб він приїхав. Пістолет віддали йому по розписці на зберігання до розгляду справи в суді.

Таким чином, враховуючи встановлені судом першої інстанції, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, фактичні обставини вчинених ОСОБА_7 розбійних нападів, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про його непричетність до вчинення інкримінованих йому злочинних дій та наявністю підстав для скасування вироку суду та закриття провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки вони не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, у відповідності до вимог ст. 65 цього Кодексу, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, обстановку і спосіб вчинення злочину, ступінь негативних наслідків, дані про особу обвинуваченого, який судимий, не працює, на момент затримання не мав постійного місця проживання, відповідно до довідки ОСББ «Надія» має реєстрацію в житловому приміщенні, де зареєстровано 59 осіб, відповідно до висновку експерта № 547 від 19.07.2016 року на будь-який психічний розлад не страждає, у періоди кримінальних правопорушень, у скоєнні яких підозрюється ОСОБА_7 на будь-який психічний розлад не страждав і за своїм психічним станом у зазначені періоди часу міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, за своїм психічним станом у зазначені періоди часу міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, на будь-яке наркологічне захворювання ОСОБА_7 не страждає, а виявляє ознаки епізодичного вживання наркотичних речовин.
Обставин, що, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Обставиною, що, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав рецидив злочину.
Враховуючи сукупність обставин вчинення злочину, ступінь його тяжкості, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства, а тому визнав необхідним застосувати до нього покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкцією статті КК інкримінованого злочину.
Окрім цього, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення в період невідбутого покарання за вироком Броварського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року, згідно з яким його засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1360 гривень, суд першої інстанції визнав за необхідне, при призначенні обвинуваченому покарання, застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України, та до призначеного покарання за даним вироком повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Броварського районного суду Київської області від 25 травня 2015 року у вигляді штрафу в розмірі 1360 гривень.
При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України, суд першої інстанції зазначив, що даний вид покарання підлягає самостійному виконанню.
Наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, дозволяють колегії суддів зробити висновок про те, що при вирішенні питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому та чи повинен він відбувати це покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні цього питання.
Саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, відсутності обставин, що пом`якшують покарання та наявності обставини, що його обтяжує, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст.187 КК України, у виді позбавлення волі строком на вісім років з конфіскацією майна, яке, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через мякість, як вважає прокурор, оскільки воно відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання, як за злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, так і за сукупністю вироків, у відповідності до ст. 71, з урахуванням положень, передбачених ч. 3 ст. 72 цього Кодексу, слід визнати необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, як про це просить в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційних скарг та приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав, як для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення щодо ОСОБА_7 нового вироку, так і для скасування вироку суду в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та закриття кримінального провадження щодо нього за вказаним обвинуваченням, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, колегія суддів вважає необхідним за наслідками апеляційного розгляду прийняти рішення, яким вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого, без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/764/2019

Категорія: ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_43

Доповідач - суддя ОСОБА_1