ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
12 листопада 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 ,, потерпілого ОСОБА_6 , його представника адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, громадянин України, з середньою освітою, одружений, не працюючий, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового строку, визначеного судом в один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 яким стягнуто з ОСОБА_8 700 грн. у відшкодування матеріальних збитків, 51200 грн. у відшкодовування моральних збитків, а всього стягнуто 51900 грн.
Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги захисників, судова колегія, -
Справа № 754/3250/17-к Апеляційне провадження: № 11-кп/824/237/2018 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_11 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке він вчинив за наступних обставин.
Так, 18 жовтня 2015 року, приблизно об 1150 годин, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD TRANSIT» д/з НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони села Зазим`я в напрямку проспекту Броварського на автодорозі сполучення «с. Зазим`я Броварського району Київської області пр. Броварський м. Києва», грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.3, 2.3.б, 13.1, 13.3 ПДР України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не врахував дорожню обстановку та не дотримався безпечного інтервалу під час обгону мотоблока з напівпричепом, у зв`язку з чим допустив зіткнення зі вказаним мотоблоком під керуванням водія ОСОБА_6 , в результаті чого ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Не погодившись з вироком суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, адвокати ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги в обґрунтування яких зазначають наступне.

При розгляді цієї справи судом першої інстанції фактичні обставини справи не встановлені, докази що наявні в матеріалах справи не досліджено та не надано їм належну й об`єктивну оцінку що призвело до однобічного та неповного з`ясування обставин справи і як наслідок, прийняття незаконного рішення.

До того ж, на стадії підготовчого судового засідання судом залишено поза увагою, що слідчим та прокурором не виконано вимоги п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, а саме допущено відсутність формулювання обвинувачення.

Апелянти також зазначають, що висновок експерта від 20 вересня 2016 року № 572ат незаконно покладено судом в основу вироку, бо цей висновок отриманий на підставі показань свідка ОСОБА_8 , який в подальшому був визнаний обвинуваченим, а згідно п.1 ч.3 ст. 87 КПК України, докази, що були отримані на підставі показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому ж кримінальному провадженні, є недопустимими.
Підсумовуючи доводи апеляційної скарги, апелянти вважають вирок суду першої інстанції необґрунтованим, незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, тому просять вказаний вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрити.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів, потерпілого ОСОБА_6 , його представника адвоката ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційних вимог, дослідивши докази у визначених межах, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження та повторно і додатково дослідженими в апеляційному засіданні доказами, судова колегія визнає наступне.

Всупереч міркуванням апелянтів, суд першої інстанції досить повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами у кримінальному провадженні докази, в тому числі і показання ОСОБА_8 , на які посилаються апелянти.

Ці докази суд повно та правильно виклав у вироку та надав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність належних, допустимих та достовірних доказів визнав достатньою для висновків по суті кримінального провадження, на їх підставі встановивши винуватість ОСОБА_8 у порушенні правил дорожнього руху, яке потягло спричинення потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості та надав їм правильну юридичну кваліфікацію за ч.1 ст. 286 КК України.

В апеляційному засіданні захисник адвокат ОСОБА_10 заявив десять клопотань про визнання недопустимими доказів, а саме: 1) всіх, зібраних органом досудового розслідування та наданих прокурором для розгляду суду першої інстанції доказів, з мотивів проведення досудового розслідування неналежним органом під процесуальним керівництвом неналежних прокурорів; 2) всіх наданих органом досудового розслідування та прокурором до суду першої інстанції доказів оскільки в період з 7 листопада по 11 грудня 2015 року Міністерство внутрішніх справ було ліквідовано, а Національна поліція була створена тільки з 11 грудня 2015 року, тобто в цей період жодних процесуальних дій слідчі виконувати були не вправі, а до того ж, наявні кримінальні провадження встановленим порядком не передавались. При цьому захисник ОСОБА_10 зауважує, що у постанові від 23 жовтня 2015 року керівник Київської місцевої прокуратури № 3 призначив групу прокурорів у кримінальному провадженні, на той час органи національної поліції ще не були створені, а існувала міліція, втім в постанові пишеться про проведення досудового розслідування слідчим відділом Деснянського УП ГУ НП у місті Києві, тобто постанова сфальсифікована, а до матеріалів кримінального провадження додано доручення начальника відділу розслідувань ДТПСВ Деснянського РУ ГУ МВС України у місті Києві, тобто міліції, слідчому, капітану міліції Радуті. При цьому захисник посилається на аналогію з ліквідацією Апеляційного суду міста Києва та утворенням Київського апеляційного суду, наголошуючи, що провадження у ліквідованому суді передавались та заново розподілялись встановленим порядком через автоматизовану систему розподілу між суддями утвореного суду; 3) всіх зібраних органом досудового розслідування та наданих прокурором суду першої інстанції доказів зі вказаних вище підстав, а також тому, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що обвинуваченому та його захисникам були відкриті матеріали кримінального провадження відповідно до положень ст. 290 КПК України, про що заявив письмово обвинувачений ОСОБА_8 у протоколі про відкриття матеріалів кримінального провадження, вказавши, що ці матеріали йому надані не в підшитому та пронумерованому виді, а також тому, що відсутнє письмове підтвердження ознайомлення з матеріалами кримінального провадження захисників з переліком відкритих доказів; 4) всіх досліджених судом першої інстанції доказів - в силу причин, викладених у п. п. 1, 2, 3, а також внаслідок порушення правил підсудності, визначених ст. 32 КПК України, бо кримінальне правопорушення, якщо навіть визнати, що воно вчинене, сталося на території Броварського району Київської області, а не Деснянського району міста Києва; 5) зі вказаних вище причин, перелічених в п.п. 1-4, а також тому, що Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи не може ані здійснювати експертні дослідження, ані займатися науковою діяльністю, бо є не державною, а муніципальною, комунальною, установою, бо є власністю Київської міської державної адміністрації і структурним підрозділом департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради, в державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань воно є комунальною організацією, а відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, у тому числі і в частині проведення судово-медичних експертиз, адвокат просить визнати недопустимим доказом висновок судово-медичного експерта № 136/Е від 26 січня 2016 року. До того ж, в окремому клопотанні, адвокат просить визнати недопустимим цей же висновок судово-медичного експерта з тих підстав, що він ґрунтується на відомостях, отриманих з істотним порушенням вимог КПК України, бо у висновку не вказане джерело отримання експертом картки стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_6 , бо ця картка в ході досудового розслідування не вилучалась, ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до зазначеної картки не існує, стороні захисту вона не відкривалась у порядку ст. 290 КПК України, судом першої інстанції вона не досліджувалась; експертом у висновку не зазначено жодного методу, застосованому у дослідженні; експерт не описав отримані ним матеріали; зазначив не всіх присутніх при проведенні експертизи, бо вказав лише на присутність медсестри ОСОБА_13 , але в дослідницькій частині послався на вивчення інструментальних досліджень з лікарем рентгенологом, якого в акт експертизи не включив як учасника; 6) на тих же підставах, вказаних у п.п. 1-5, адвокат двома клопотаннями просить визнати недопустимими доказами показання свідка ОСОБА_8 , дані ним на досудовому розслідуванні, в тому числі і в ході проведеного з його участю слідчого експерименту від 26 липня 2016 року. При цьому адвокат акцентує увагу на тому, що в ДТП брали участь два водія, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , перший з них вже 2 листопада 2015 року був визнаний потерпілим, а ОСОБА_8 не отримав статусу підозрюваного, хоча очевидно, що мав його отримувати як другий і останній причетний до ДТП водій, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 8 КПК України, його показання як свідка, дані під час досудового розслідування, в тому числі і в ході проведення за його участю слідчого експерименту, не могли бути покладені в основу висновку по суті кримінального провадження, тим часом суд послався і на ці показання, і на висновок автотехнічної експертизи, під час проведення якої показання ОСОБА_8 як свідка були досліджені експертом та покладені в основу експертного висновку; 7) зі вказаних вище підстав адвокат просить визнати недопустимим доказом огляд місця події подвір`я приватного будинку від 28 жовтня 2015 року, вказуючи також на те, що це володіння особи було оглянуто без відповідної ухвали слідчого судді; 8) з тих же підстав, відзначених у п. п. 1-4, адвокат просить визнати недопустимим доказом протокол огляду місця події дорожньо-транспортної пригоди від 18 жовтня 2015 року, вказуючи також на те, що, всупереч вимогам ст. 104 КПК України, до цього протоколу не включені ряд працівників поліції, які брали участь у його проведенні та свідок ОСОБА_14 , якими цей протокол не підписаний і відсутні відмітки про їх відмову у підписанні протоколу, а свідок ОСОБА_15 , який пояснив в апеляційному засіданні, що брав участь у проведенні замірів відстаней, тобто був використаний як спеціаліст, у цей же протокол внесений як понятий; 9) окремим клопотанням, але з тих же підстав, зазначених у п. п. 1-4, 8, адвокат просить визнати недопустимим доказом додаток до протоколу огляду місця ДТП від 18 жовтня 2015 року схему ДТП, крім того вказуючи, що всупереч вимогам ст. 108 КПК України у журналах судового засідання взагалі відсутні відомості про передачу будь-яких письмових доказів, речей, документів, протоколів слідчих (розшукових) дій, додатків до них, тобто про їх отримання у поза процесуальний спосіб, а це вже саме по собі, робить ці докази недопустимими; 10) з підстав, вказаних у п.п. 1-5, адвокат просить визнати недопустимим доказом висновок експерта - автотехніка № 571ат від 20 вересня 2016 року, посилаючись також і на те, що до обвинувального висновку прокурором при направленні його до суду, не було долучено матеріалів самого кримінального провадження у підшитому та пронумерованому виді, зауважуючи також, що експертиза проведена без постанови слідчого про її призначення, бо така постанова, хоч експерт і послався на постанову від 27 липня 2017 року, до суду не надавалась і стороні захисту при виконанні положень ст. 290 КПК України не відкривалась. Крім того, у своєму висновку експерт дослідив та оцінив показання ОСОБА_8 , наданім ним як свідком, що недопустимо відповідно до ст. 87 КПК України. Зауважує адвокат також те, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, будь-яких відомостей у цьому реєстрі про існування Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не існує, відсутній такий підрозділ і в системі Експертної служби МВС України Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр, отже, робить висновок адвокат, експертизу проведено неналежним суб`єктом, а тому висновки цієї експертизи є недопустимим доказом.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисників адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку апеляційних вимог, потерпілого ОСОБА_6 , його представника адвоката ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши у визначених межах матеріали кримінального провадження, додатково надані сторонами доводи і заперечення на апеляційні скарги, допитавши в апеляційному засіданні свідка ОСОБА_15 , провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши оводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження і додатково отриманими доказами, колегія суддів визнає наступне.

Всупереч міркуванням апелянтів, у тому числі і висловленим в апеляційному засіданні, суд першої інстанції з достатньою повнотою, всебічно, об`єктивно, неупереджено дослідив надані сторонами доказами, повно та правильно виклав їх у рішенні по суті кримінального провадження, оцінив у плані належності, допустимості, достовірності, а сукупність визнаних належними, допустимими та достовірними доказів достатньою для висновку по суті кримінального провадження і на цих підставах правильно встановив, що ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, а доводи обвинуваченого та захисту про його невинуватість відхилив.

Це рішення суд належним чином обґрунтував і вмотивував посиланнями на конкретні, досліджені безпосередньо, докази, чинні норми кримінального процесуального законодавства та кримінального закону, а тому вказане рішення суду є законним, обгрунтованим, вмотивованим та справедливим.

Що ж до апеляційних доводів, а також покладених в основу апеляційних вимог уже в суді апеляційної інстанції клопотань про визнання доказів, якими суд обґрунтував своє рішення, недопустимими, то ці доводи і клопотання задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як видно з журналу судового засідання від 24 квітня 2017 року, це засідання закінчилось рішенням суду про відкладення засідання до 1000 години 26 травня 2017 року для підготовки до надання прокурором письмових доказів по справі (т.1, а. с. 107-108).

Журнал судового засідання від 26 травня 2017 року зафіксував з 10 години 7 хвилин 53 секунди клопотання прокурора про доручення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів по справі та матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого і оголосив ці матеріали, а з 10 години 9 хвилини 30 секунди і до 10 години 23 хвилини 57 секунди суд досліджував надані письмові докази, за ними матеріли, які характеризують особу обвинуваченого та матеріали, долучені до цивільного позову потерпілого.

Самі, надані прокурором, матеріали письмові докази, у судовій справі наявні на а. с. 108 174, т. 1.

Після дослідження вказаних доказів та матеріалів, суд заслухав доводи потерпілого та його представника, доводи обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_16 і о 10 годині 32 хвилини 51 секунда констатував відсутність інших доводів, після чого перейшов до допиту обвинуваченого.

Таким чином, доводи адвоката ОСОБА_10 , покладені в основу його клопотань про визнання доказів недопустимими, оскільки вони надані суду першої інстанції не процесуальним шляхом, спростовуються вказаними журналами судових засідань і тому не можуть бути взяті до уваги.

Суперечать матеріалам кримінального провадження та чинному КПК України і доводи апеляційних скарг та клопотань адвоката ОСОБА_10 в частині не відкриття обвинуваченому та його захисникам матеріалів у підшитому та пронумерованому виді, бо ст. 290 КПК України, яка регламентує порядок та правила відкриття матеріалів іншій стороні, не тільки не зобов`язує відкривати ці матеріали у підшитому та пронумерованому виді, як помилково вважають обвинувачений і його захисники, а й надає сторонам право не відкривати іншій стороні ті матеріали, які не будуть розголошені під час судового розгляду.

Підозрюваному ОСОБА_8 та його захисникам адвокатам ОСОБА_9 і ОСОБА_17 доступ до матеріалів досудового розслідування був наданий 7 березня 2017 року та вони ознайомилися з цими матеріалами з 1131 до 1148 години, що підтвердили своїми особистими підписами у протоколі (т.1, а. с. 171). При цьому, у вказаному протоколі мається відмітка про надання для ознайомлення наступних матеріалів: витяг з кримінального провадження, і список наданих матеріалів на трьох аркушах, з підписами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_17 внизу кожного з аркушів та письмовим підтвердженням кожного з них на останньому аркуші. Зокрема, в цій частині ОСОБА_8 зауважив про надання йому непрошитих та не пронумерованих матеріалів та вказав на відповідність списку матеріалів наданим матеріалам; адвокат ОСОБА_9 констатував, що доступ до матеріалів надано; адвокат ОСОБА_17 вказав, що ознайомився з ними шляхом фотокопіювання власним технічним засобом ( т.1, а. с. 172-174).

Отже і в цій частині доводи апеляційних скарг та клопотань про визнання доказів недопустимими, як такі, що суперечать матеріалам кримінального провадження і чинному КПК України, судова колегія відхиляє.

Як видно з витягу з ЄРДР (т.1, а. с. 110), відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР о 1045 годині 23 жовтня 2015 року на підставі повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб, без конкретного розшифрування чи розкодування, при цьому у фабулі прямо вказано, що місцем ДТП є ділянка дороги від села Зазим`я до проспект Броварського міста Києва та визначено орган досудового розслідування Деснянське управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві, таким чином і в частині вимоги про визнання доказів недопустимими через неправильне визначення підслідності і підсудності на матеріалах судового провадження не ґрунтуються і не можуть бути взяті до уваги, навіть з урахуванням міркування про те, що карета швидкої медичної допомоги в картці виїду вказала село Зазим`я, а потерпілий ОСОБА_6 був доставлений на лікування до Броварської лікарні, бо місце вчинення кримінального правопорушення та орган досудового розслідування визначені належними особами, які повідомили про кримінальне правопорушення та реєстратором першим заступником керівника ОСОБА_18 .

Отже правильно визначена і підсудність кримінального провадження саме за Деснянським районним судом міста Києва.

Суперечать чинному законодавству і доводи апелянтів та клопотань про визнання доказів недопустимими в частинах, викладених в п. п. 1-4 про ліквідацію МВС, перерву між цією ліквідацією та створенням Національно поліції, впродовж якої орган досудового розслідування не вправі, на їх думку, був проводити будь-які слідчі дії, а мав передати всі наявні матеріали до утворення поліції встановленим порядком з визначенням нових слідчих та нових процесуальних керівників.

Безпредметними є і доводи стосовно аналогії з ліквідацією Апеляційного суду міста Києва та утворенням Київського апеляційного суду, бо ними не врахована різниця в постановках подібних питань у різних законодавчих нормах, адже, якщо в Законі України «Про Національну поліцію» прямо вказано на те, що працівники міліції отримують попередження про можливе звільнення за скороченням штатів через три місяці після опублікування цього Закону, а тим часом вони продовжують працювати, мати звання працівників міліції, а не поліції, носити службову форму працівників міліції,використовувати службові бланки, штампи та печатки міліції, а не поліції, то працевлаштування суддів та апаратів судів здійснювалось відмінним від цього способу шляхом, новий автоматизований розподіл судових проваджень між суддями також відбувався, відповідно до закону, не в повному обсязі, а лише деяких їх категорій та у випадку звільнення суддів, отже і в цій частині доводи апеляційних скарг та клопотань потрібно залишити без задоволення.

Як відзначено у Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про Національну поліцію», підписаному Президентом України 2 липня 2015 року за № 580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування; до приведення законодавства у відповідність з цим Законом, акти законодавства діють в тих частинах, які не суперечать цьому Закону; з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються попередженими у визначеному порядку про можливе в майбутньому звільнення за скороченням штатів, а ті з них, які виявили бажання продовжити службу в поліції впродовж трьох місяців переводяться встановленим цим Законом порядком; поліцейським дозволяється носіння та використання форменого обмундирування, визначеного для працівників міліції, до затвердження Кабінетом Міністрів України зразків форменого обмундирування поліцейських та забезпечення ним у визначеному порядку відповідно до затверджених норм; поліції дозволяється використання службових посвідчень, бланків, штампів, логотипів та емблем міліції та Міністерства внутрішніх справ України до 31 грудня 2016 року.

Отже, вказані доводи апелянтів надумані, суперечать чинному законодавству, не враховують реальний стан речей, а тому судова колегія їх відхиляє.

Надуманими та безпредметними є й доводи, покладені в основу апеляційних скарг та викладеного у п. 5 клопотання про визнання недопустимим доказом висновку судово-медичного експерта № 136/е, бо цю експертизу провів лікар судово-медичний експерт ОСОБА_19 , який має 1 кваліфікаційну категорію, вищу медичну освіту, 5 кваліфікаційний клас судового експерта (наказ бюро №434-ОС відповідно до рішення ЕКК Київського міського клінічного бюро субото-медичної експертизи № 2 від 18 вересня 2013 року, стаж експертної роботи з 2003 року, на підставі постанови старшого слідчого Управління поліції у Деснянському районі ГУ НП в місті Києві ОСОБА_20 , а не ОСОБА_21 , як помилково вказав адвокат ОСОБА_10 , отриманої експертом 26 січня 2016 року.

І саме цей старший слідчий, як видно зі згаданого вище витягу з ЄРДР, був включений до слідчої групи, якій доручено досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Така позиція апелянтів, до того ж, суперечить загально визнаній судовій практиці, відображеній, зокрема, і в Узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розповсюдженому у 2011 році.

Під час проведення узагальнення установлено, що дискусійним також є питання стосовно юридичної спроможності експертного забезпечення правосуддя територіальними бюро судово-медичних експертиз (далі бюро СМЕ) за їх нинішнього правового статусу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» бюро СМЕ було віднесено до об`єктів комунальної власності. Водночас згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» бюро СМЕ повинні мати статус державних спеціалізованих установ, оскільки виключно ці установи вправі здійснювати судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням судово-медичних досліджень. Унаслідок неузгодженості у визначенні понять «об`єкт комунальної власності», «державна спеціалізована установа» та їх співвідношення в судовій практиці є випадки, коли суди не визнають висновки судово-медичної експертизи як доказ у кримінальних справах. Такі рішення, за повідомленням Генеральної прокуратури України, приймались окремими судами Автономної Республіки Крим у справах про тяжкі та особливо тяжкі злочини проти особи. Обґрунтовуючи недопустимість як доказів висновків судово-медичної експертизи, суди посилались на те, що експертні дослідження всупереч ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» були проведені в установах об`єктах комунальної власності. Між тим, відповідно до чинного законодавства бюро СМЕ в організаційному та науково-методичному відношенні підпорядковані МОЗ України; судовим експертам, які працюють у бюро СМЕ, свідоцтво на право проведення судово-медичних експертиз надається зазначеним міністерством; при здійсненні експертної діяльності вони керуються обов`язковими для них відомчими нормативними актами МОЗ України. Тому за цим напрямком роботи вказані експертні установи фактично виконують функції державної спеціалізованої установи, що не залежить від форми власності займаних приміщень. Отже, наведена вище позиція окремих судів щодо невідповідності статусу територіальних бюро СМЕ положенням ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» є помилковою.
Матеріали висновку експерта, який провів судово-медичну експертизу № 136/Е, прямо вказують, що ініціатором експертизи зазначено, що він не заперечує отримувати всі необхідні дані від штатних або позаштатних спеціалістів у галузі медицини (висновку від лікаря рентгенолога, щодо опису наданих рентгенограм або томограм, відповідно до ст. 69 КПК України (т. 1, а. с. 127), отже, всупереч міркуванням апелянтів,експерт не вийшов за межі своєї компетенції, визначеної ст. 69 КПК України.
На цьому ж аркуші мається відмітка експерта про надання для проведення експертизи електрофотокопії карти виїзду ШМД, медичної карти стаціонарного хворого, 4 рентген та 1 КГ знімки, СД диск, довідка слідчого, і саме ці відомості експерт в подальшому використав у ході дослідження.
Суперечать матеріалам кримінального провадження твердження апелянтів про те, що органом досудового розслідування та прокурором не була надана суду першої інстанції та не була відкрита стороні захисту сама постанова про призначення судово-медичної експертизи від 26 січня 2016 року, бо в матеріалах кримінального провадження ця постанова міститься у т.1 на а. с, 125, на а. с. 172 прямо вказано, що ОСОБА_8 , його захисникам ОСОБА_9 та ОСОБА_17 були відкриті матеріали досудового розслідування, в тому числі; запит на карту виїзду СМЕ, супровідний лист, дві довідки, запит, карта виїзду СМЕ, супровідний лист, постанова про призначення судово-медичної експертизи, що вони підтвердили особистими підписами в кінці вказаного аркушу, а на а. с. 173 зазначено про відкриття стороні захисту та обвинуваченого також висновку медичного огляду, що теж підтверджено в кінці аркушу їх особистими підписами.
Що ж до міркування апелянтів про те, що експерт ОСОБА_19 включив як учасника проведення судово-медичної експертизи медсестру ОСОБА_13 , але не включив одного чи декількох спеціалістів рентгенологів, то ці міркування є їх власними здогадками та припущеннями, які не ґрунтуються на акті експертизи, бо в цьому акті перед прізвищем та ініціалами ОСОБА_13 стоїть скорочення с/м, яке в жодному разі не може бути розшифроване як медична сестра, але підлягає розшифруванню як спеціаліст - медик.
До того ж, ні під час досудового розслідування, ні в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, ні обвинувачений, ні його захист, вказаний висновок експерта під сумнів не ставили, питань про правомочність експерта, дотримання ним своїх функціональних обов`язків, передбачених ст. 69 КПК України не піднімали і не з`ясовували, а тому, в силу положень ст. 404 КПК України, ці посилання не можуть бути взяті до уваги.
Таким чином, і в цій частині апеляційні вимоги та клопотання про визнання доказів недопустимими не ґрунтуються на чинному законодавстві, загально визнаній судовій практиці та підлягають відхиленню.
Не ґрунтуються на чинному законодавстві та загально визнаній судовій практиці і вимоги про визнання недопустимим доказом висновку судової автотехнічної експертизи № 571ат від 20 вересня 2016 року, зі вказаних вище підстав, а також тому, що в самому акті експертизи прямо зазначено, що 28 липня 2016 року до Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України при супровідному листі із СВ Деснянського УП ГУ НП у місті Києві надійшла постанова від 27 липня 2016 року про призначення судової автотехнічної експертизи, винесена старшим слідчим ОСОБА_20 у кримінальному провадженні за № 012673 (т.1, а. с. 153), обвинувачений та його захисники зі вказаними документами, як і з самим висновком експерта, були ознайомлені при відкритті їм матеріалів кримінального провадження (т.1, а. с. 173), що підтвердили своїми підписами в кінці цього аркушу.

Проведення експертизи було доручено експерту сектору автотехнічних досліджень НДЕКЦ МВС України ОСОБА_22 , який має вищу технічну освіту, спеціальну підготовку, кваліфікацію судового експерта з правом проведення інженерно-транспортної експертизи за експертними спеціальностями 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», (свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта № 14095, видане ЕКК МВС України 19 жовтня 2015 року), 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» (свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта № 13135, видане ЕКК МВС України від 17 жовтня 2014 року), стаж експертної роботи з 2013 року.

На експертизу надано постанову про призначення експертизи та копії матеріалів кримінального провадження в 1 томі на не пронумерованих 90 аркушах (т.1, а. с. 154).

В описовій частині експерт вказав якими саме методиками він керувався при проведенні експертизи (т.1, а. с. 156).

Доводи про відсутність у Єдиному державному реєстрі та структурі Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України відомостей про існування Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру безпредметні, бо ці відомості сторона захисту намагалась отримати 12 листопада 2018 року, як це видно з доданого до клопотання скрін-шоту, хоча загально відомо, що Положенням про Експертну Службу Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС України від 3 листопада 2015 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 6 листопада 2015 №1390/27835. СИСТЕМУ Експертної служби було реорганізовано, утворено Державний НДЕКЦ МВС України та територіальні підрозділи, в число яких входить і Київський НДЕКЦ МВС України, , рахунок отримувача 8154, МФО: 820172.

Тим часом, як було вказано вище, закон дозволив структурам МВС України продовжити користуватися наявними до утворення Національної поліції бланками, печатками, штампами тощо, до того ж, сторона захисту не з`ясовувала цих питань під час досудового розслідування та в суді першої інстанції, в тому числі і питання про можливі невнесення змін у трафарет бланку установи в комп`ютері, яким користувався експерт.

При цьому, слід мати на увазі, що викладене вказує на те, що Київський НДЕКЦ і досі не входить в систему Національної поліції України, а залишається територіальним структурним підрозділом ДНДЕКЦ МВС України.

Отже і в цій частині апеляційні вимоги та клопотання про визнання доказу недопустимим задоволені бути не можуть.

Зі вказаних вище підстав не можуть бути задоволені клопотання про визнання недопустимими доказами результатів огляду місця події від 18 жовтня 2015 року, додатку до цього протоколу схему ДТП та протоколу огляду місця події від 28 жовтня 2015 року.

При цьому судова колегія також має на увазі, що ч3 ст. 237 КПК України, яка регламентує порядок і правила проведення огляду, прямо вказує, що для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження, а також, що з метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий чи прокурор можуть запросити спеціаліста, а ч. 4 цієї процесуальної норми надає особам, у присутності яких здійснюється огляд, право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду.

Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18 жовтня 2015 року, старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві капітан міліції ОСОБА_23 , отримавши повідомлення (вказівку) від чергового по УДАІ ГУ МВС України у місті Києві прибув для проведення огляду ділянки дороги у місті Києві до села Зазим`я.

При цьому він, користуючись своїм правом, а не обов`язком, як помилково вважають апелянти, визначеним у ч.3 ст. 237 КПК України, до участі в огляді місця події залучив учасника події ОСОБА_8 , понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_24 , а також інспектора ДАІ ОСОБА_25 , пояснивши всім учасникам огляду їхні права та обов`язки (т. 1, а. с. 112), про що поняті поставили свої підписи в кінці вказаного аркушу. Форма бланку не вимагала підписів від працівника ДАІ чи учасника події, тому підписи цих осіб на даному аркуші відсутні.

Зі вказаного видно, що територіальні підслідність у цьому конкретному випадку було визначено досить компетентною на те особою черговим УДАІ ГУ МВС України у місті Києві, на відміну від запису у картці виїзду бригади швидкої медичної допомоги, що додатково, в черговий раз, спростовує доводи апелянтів про порушення правил підслідності та підсудності.

Та обставина, що ОСОБА_15 не лише спостерігав за ходом здійснення огляду місця події, а й допомагав проводити певні заміри, не свідчить про те, що він був залучений до слідчої дії як спеціаліст, всупереч міркуванням апелянтів, бо для допомоги у виконанні певних замірів не потрібні жодні спеціальні знання.

Результати огляду місця події зафіксовані у відповідних розділах заздалегідь заготовленого бланку і правильність цих результатів затверджена підписами понятих і слідчого в кінці кожного аркушу. При цьому, у т. 1 на а. с. 170 зафіксовано, що до протоколу залучено схему, пояснення, протокол ОМП, що також затверджено підписами понятих і слідчого, на наступному, а. с. 171 у т. 1 мається відмітка про відсутність заяв та зауважень осіб, в тому числі водіїв, які брали участь в огляді з питань огляду, складання протоколу і схеми, а також несправностей транспортного засобу, що затверджено в кінці протоколу підписами ОСОБА_8 , понятих та слідчого. (т. 1, а. с . 112-121). Отже, всупереч міркуванням апелянтів, схема до протоколу огляду місця ДТП була встановленим порядком долучена до цього протоколу, та й сама ця схема підписана понятими ОСОБА_15 , ОСОБА_24 , водієм ОСОБА_8 та старшим слідчим ОСОБА_23 .

Інших же працівників ДАІ, міліцейські наряди, свідка ОСОБА_14 , слідчий, користуючись своїм правом, передбаченим ч.3 ст. 237 КПК України, до цього протоколу не вносив, та й необхідності такої не було, а міркування автора клопотання про неможливість для слідчого самотужки оглянути місце ДТП, є його особистими здогадками та припущеннями, які нічим не підтверджені і спростовуються тим фактом, що огляд було проведено, протокол огляду складено та без зауважень підписано понятими і ОСОБА_8 , як і схему до цього протоколу.

За таких обставин апеляційні вимоги в цій частині та клопотання про визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця ДТП і схеми до нього судова колегія відхиляє.

Як було вказано вище, позиція сторони захисту та обвинуваченого про недопустимість доказів, отриманих при допиті ОСОБА_8 як свідка та при проведенні з його участю слідчого експерименту не ґрунтується на загально визнаній судовій практиці, чинному кримінальному процесуальному законодавстві та здоровому глузді.

В дійсності, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були єдиними учасниками досліджуваної події. Але при цьому, ОСОБА_6 подав заяву про визнання його потерпілим, а для визнання особи потерпілою закон не вимагає прийняття будь-якого процесуального рішення, таке рішення можливе тільки у виді постанови про відмову у визнанні потерпілим.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 були спричинені фізична, матеріальна та моральна шкода і цей факт є очевидним, отже у слідчого не було підстав приймати рішення про відмову у визнанні його потерпілим.

Внаслідок цієї ж події ОСОБА_8 також була спричинена матеріальна шкода, однак він заяви про визнання його потерпілим не подавав, а слідчий, прокурор, можуть визнати особу потерпілою, відповідно до положень ч.7 ст. 55 КПК України, тільки за згодою про таке визнання особи, яку вони вважають потерпілою.

Тим часом, у слідчого чи прокурора не було реальних підстав узгоджувати з ОСОБА_8 позицію щодо визнання його потерпілим, бо основним критерієм за диспозицією ст. 286 КК України для визнання особи потерпілим є спричинення цій особі тілесних ушкоджень не нижче середнього ступеню тяжкості, які ОСОБА_8 спричинені не були.

Всупереч міркуванням сторони захисту та ОСОБА_8 , таке становище не значить, що він автоматично, як єдиний інший учасник ДТП, ставав підозрюваним, а потім обвинуваченим, бо для повідомлення йому про підозру та пред`явлення обвинувачення належало встановити докази порушення правил дорожнього руху саме ним та прямий причинний зв`язок між цим порушенням і наслідками, що сталися внаслідок нього, або, в протилежному випадку, встановлення відсутності в його діянні кримінального правопорушення і тоді його статус свідка залишався би до кінця досудового розслідування і судового розгляду.

Вказані докази могли бути отримані тільки шляхом проведення низки слідчих дій та експертних досліджень, в тому числі і за участю ОСОБА_8 .

При невизначеному процесуальному статусі ОСОБА_8 відсутні будь-які можливості для залучення його до участі у кримінальному провадженні та у разі такого залучення були б істотно порушені його права.

Отже орган досудового розслідування прийняв правильне рішення про надання ОСОБА_8 до отримання достатніх, на розсуд слідства та процесуального керівництва, доказів по суті кримінального провадження, статусу свідка.

Таким чином, він мав достатньо можливостей користуватися передбаченими ст. 66 КПК України правами, в тому числі і правом скористатися послугами захисника адвоката, не давати показань проти себе та іншими, але цими правами впродовж досудового розслідування він не скористався, і це також його право.

Викладене прямо вказує на те, що слідчий правильно використав надані КПК України можливості для проведення досудового розслідування та отримання доказів по суті кримінального провадження, коли допитав ОСОБА_8 як свідка та провів за його участю слідчий експеримент.

Відповідно і експертавтотехнік обґрунтовано використав показання свідка ОСОБА_8 , дані ним на досудовому розслідуванні та під час проведення слідчого експерименту, до того ж прямо вказав, що показання ОСОБА_8 співпадають з показаннями свідка ОСОБА_26 та проаналізував механізм вчинення ДТП в двох варіантах за показаннями ОСОБА_27 та за показаннями ОСОБА_6 і при цьому визнав, що у будь-якому випадку ОСОБА_8 допустив порушення правил дорожнього руху, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з досліджуваною подією ( т.1, а. с. 153-162).

Ст. 87 КПК України, яка встановлює правила визнання доказів недопустимими та на яку в обґрунтування своє правової позиції посилаються апелянти, у п. 6 ч2, прямо вказує, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод отримання показань від свідка, який надалі «буде», (але не «був»), визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Але така можливість на час проведення допитів ОСОБА_8 та слідчого експерименту за його участю не була очевидною, отже положення п. 6 ч.2 ст. 87 КПК України у цьому випадку порушені не були, та й реально, і в суді першої інстанції, і в апеляційному засіданні ОСОБА_8 всі свої доводи на користь невинуватості грунтував саме на своїх показаннях, вказуючи на їх правдивість і підтвердження показаннями свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_15 .

За таких обставин суд першої інстанції, прийнявши показання ОСОБА_8 , в тому числі і під час слідчого експерименту за достовірні, правильно поклав їх та висновки експерта - автотехніка в основу своїх висновків по суті кримінального провадження.

Сам же по собі факт заперечення ОСОБА_8 своєї провини суд у вироку також належним чином оцінив, вказавши, що розцінює цю правову позицію як намагання завадити встановленню істини у справі, уникнення покарання за вчинене кримінальне правопорушення та вмотивував своє рішення посиланням на сукупність всіх встановлених обставин справи, які переконливо свідчать про порушення саме ОСОБА_8 правил безпеки руху при керуванні ним транспортним засобом, що спричинило наслідки у виді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, отже і в цій частині апеляційні вимоги та клопотання про визнання доказів недопустимими задоволенню не підлягають.

У клопотанні про визнання недопустимим доказом показань потерпілого ОСОБА_6 , даних ним при проведенні з його участю слідчого експерименту, апелянти та автор клопотання посилаються на підстави, вказані у п. п. 1-4 КПК України, неспроможність яких раніше була доведена у цій ухвалі, інших підстав для визнання цього доказу недопустимим не названо, а тому і в цій частині судова колегія залишає апеляційні вимоги та клопотання без задоволення.

Не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження і міркування апелянтів про відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, бо в т.1 на а. с. 2, абзаци 4-7, це формулювання наведене таким чином, що відповідає вимогам чинного КПК України, зрозуміле, не обмежує права ОСОБА_8 на захист, отже і в цій частині апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Під час судового провадження захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_17 та ОСОБА_9 , не зважаючи на те, що повідомлення про час та місце проведення підготовчого засідання, яке внаслідок їх неявки без будь-яких пояснень і клопотань про відкладення розгляду на іншу дату призначено двічі, були повідомлені встановленим порядком (т.1, а. с. 13, 14, 25, 26), в тому числі й шляхом направлення смс-повідомлень (т.1, а. с. 16-17).

У зв`язку з викладеним, з 17 березня 2017 року обвинувачений ОСОБА_8 уклав угоду про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_16 (т. 1, а. с. 22).

Тим не менше, за клопотанням ОСОБА_8 підготовче засідання було відкладене для забезпечення участі його захисників адвокатів ОСОБА_17 та ОСОБА_9 на 22 березня 2017 року, про що ОСОБА_8 знав достеменно ( т.1, а. с. 23-24), а захисникам адвокатам ОСОБА_17 та ОСОБА_9 були направлені повідомлення ( т.1, а. с. 25, 26), в тому числі смс-повідомленнями (а. с. 32, 33).

В підготовче засідання 22 березня 2017 року захисники адвокати ОСОБА_17 та ОСОБА_9 не прибули, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення підготовчого засідання на іншу дату та час не заявили, а в самому цьому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_16 вважали за можливе проводити це засідання без адвокатів ОСОБА_17 та ОСОБА_9 , що й було зроблено (т.1, а. с. 77-78).

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_17 встановленим порядком були викликані і на судовий розгляд, призначений на 3 квітня 2017 року ( т1, а. с. 82, 83), в тому числі і смс-повідомленнями ( т.1, а. с. 86, 87).

В судове засідання ці захисники знову не з`явились, про причини неявки суду не повідомляли, клопотань про відкладення судового розгляду не заявляли, обвинувачений ОСОБА_8 в цьому судовому засіданні визнав можливим проводити судове засідання у відсутність цих захисників, за участю лише захисника адвоката ОСОБА_16 ( т.1, а. с. 88).

Наступний день судового розгляду був призначений на 26 квітня 2018 року, про що було відомо обвинуваченому ОСОБА_8 ( т.1, а. с. 89, 90), а захисникам адвокатам ОСОБА_9 та ОСОБА_17 про це повідомлено встановленим порядком ( т.1, а. с. 91, 92).

В це судове засідання знову прибув лише захисник адвокат ОСОБА_16 , адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_17 не прибули, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового розгляду на іншу дату не заявили.

Більше того, як видно з долучених до матеріалів кримінального провадження ордерів (т.1, а. с. 100, 102) ці адвокати брали на себе повноваження здійснювати захист обвинуваченого ОСОБА_8 лише під час проведення досудового розслідування, тобто у СВ Деснянського УП ГУ НП у місті Києві.

Отже в наступні судові засідання, які відбувалися 26 травня, 27 червня, 20 липня, 11 та 28 вересня, 30 листопада, 12 та 13 грудня 2017 року обґрунтовано були викликані лише захисник-адвокат ОСОБА_16 та обвинувачений ОСОБА_8 .

Під час судового розгляду, як видно з журналів судових засідань, ні обвинувачений ОСОБА_8 , ні його захисник адвокат ОСОБА_16 питань про допит свідка ОСОБА_15 , проведення судової автотехнічної експертизи не ставили. За клопотанням захисника в суді був допитаний експертавтотехнік ОСОБА_22 ( т.1, а. с. 178, 185) при цьому сторона захисту не була позбавлена права задавати експерту запитання і цим правом скористалась у тому обсязі, який визнала необхідним і достатнім для встановлення обставин кримінального правопорушення, а після допиту експерта, на запитання суду учасники судового провадження відповіли, що доповнень до судового розгляду не мають.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, але лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, але винятково якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення.

Ті обставини, що такі клопотання не заявлялися раніше обвинуваченим та його захисниками, а самі вони жодним чином не були обмежені в праві на захист, в тому числі і можливості задавати запитання та заявляти клопотання, доведена у цій ухвалі вище на підставі аналізу журналів судових засідань.

Що ж до неповноти або порушень, то слід зауважити, що показання свідка ОСОБА_15 , які він дав в апеляційному засіданні, повністю співпадають з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 та його дружини свідка ОСОБА_26 , на чому наполягають і самі ОСОБА_8 та його захисники адвокати в апеляційному засіданні, отже відсутня будь-яка необхідність у повторних допитах, в тому числі і експерта ОСОБА_22 , чи проведенні повторних автотехнічних експертиз.

Таким чином, апеляційні вимоги та клопотання про визнання доказів недопустимими задоволенню не підлягають, бо вони суперечать матеріалам кримінального провадження, чинному кримінальному та кримінальному процесуальному закону, загально визнаній судовій практиці, сукупності належних, допустимих, достовірних та достатніх для висновків по суті кримінального провадження доказів, які суд першої інстанції поклав в основу висновків про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, переконливо обґрунтувавши та вмотивувавши прийняте рішення, яке зі вказаних причин є законним, обгрунтованим, вмотивованим і справедливим.

Вид і міра покарання обрані у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67 КК України, ніким в апеляційному засіданні правильність саме такого рішення не піддавалась сумнівам, а тому колегія суддів погоджується і з ним, бо воно належно обґрунтоване, вмотивоване, відповідає тяжкості скоєного,конкретним обставинам кримінального провадження та відомостям про особу обвинуваченого.

Ніким в апеляційному засіданні не піддавались сумнівам і правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 , а тому судова колегія погоджується також зі вказаними висновками суду першої інстанції.

В силу всього викладеного вище, не знаходячи підстав для задоволення апеляційних вимог, зміни чи скасування вироку, судова колегія відмовляє в задоволенні апеляційних скарг у повному обсязі.

Втім, ч.1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту або обмеження волі строком до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого,тобто, відповідно до ч.2 ст. 12 КК України, це кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільняє від кримінальної відповідальності особу, якщо з дня вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, пройшло три роки.

У цьому конкретному випадку кримінальне правопорушення вчинене 18 жовтня 2015 року, тобто на цей час встановлений вказаною правовою нормою трирічний термін стік.

Ч. 5 ст. 74 КК України встановлює, що особа може бути звільнена від покарання за вироком суду на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Таким чином, залишаючи вирок щодо ОСОБА_8 без змін, судова колегія, на підставах, передбачених ст. ст. 49 та 74 КК України, звільняє його від відбування покарання, визначеного вироком.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року відносно ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного цим вироком у зв`язку із закінченням строку давності.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: