Справа № 201/2194/17
Провадження № - 1кп/201/48/2018
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0001208 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, заміжньої, працюючої менеджером в ООО «Малбі Фудс», проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачена ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

потерпілий ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України за наступних обставин.

31.07.2013 року близько о 17-50 години ОСОБА_3 , маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, достовірно знаючи, що її донька ОСОБА_7 офіційно зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи у приміщенні офісу приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_8 по вул. Баумана, 1а у м. Дніпропетровську, надала приватному нотаріусу ОСОБА_8 завідомо підроблений офіційний документ з метою продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , в якому зафіксована інформація, що не відповідає дійсності, а саме: довідку № 1183, яка видана КП «Північне» Дніпропетровської міської ради від 25.07.2013 року на ім`я ОСОБА_3 про склад сім`ї, форми та реквізити якої відповідають необхідним вимогам, яка видана уповноваженою особою та за її підписом, а саме директором та паспортистом КП «Північне» Дніпропетровської міської ради та скріплену печаткою вищевказаного підприємства за вих. № 1183 від 25.07.2013 року, у якій зазначено, що станом на 25.07.2013 року у квартирі проживає одна особа, а саме ОСОБА_3 , що в свою чергу не відповідає дійсності, оскільки станом на 31.07.2013 року на момент підписання договору купівлі-продажу за реєстровим № 911 у квартирі АДРЕСА_2 була також прописана дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , 2001 р.н.

Таким чином, 31.07.2013 року близько 17:50 годин ОСОБА_3 , знаходячись в офісі приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_8 по вул. Баумана, 1а у м. Дніпропетровську, з метою продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 використала завідомо підроблений документ, а саме довідку № 1183, яка видана КП «Північне» Дніпропетровської міської ради від 25.07.2013 року на ім`я ОСОБА_3 про склад сім`ї, після чого підписала, як продавець з однієї сторони, договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_9 як покупецем з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі під номером 919, таким чином довівши свій злочинний умисел до кінця.

Вказаними діями, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_3 вчинила злочин відповідальність за який передбачена ч. 4 ст. 358 КК України, а саме, використання завідомо підробленого документа.

Обвинувачена в судовому засіданні свою вину не визнала та пояснила, що вона була власником квартири АДРЕСА_2 в якій вона та її малолітня донька ОСОБА_7 не проживали приблизно з 2009-2010 року в зв`язку з перешкоджанням у проживанні з боку потерпілого. У квартирі проживав без реєстрації ОСОБА_6 , який не сплачував комунальні послуги внаслідок чого виникла велика заборгованість і потерпіла вирішила продати квартиру. З метою продажу було залучено ріелтора на ім`я ОСОБА_10 , який займався збором документів, так як на той час обвинувачена мала семимісячну дитину і фізично не могла займатись продажом квартири самостійно. Ріелтор знайшов покупця, вони домовились про дату укладення угоди і в призначений час зустрілись в нотаріальній конторі, куди ріелтор приніс всі необхідні документи, в тому числі і довідку про склад сім`ї. Сама обвинувачена ці документи не перевіряла, так як їх перевіркою займався нотаріус і вона було впевнена, що все відповідає вимогам законодавства. Була укладена угода, а в 2017 році обвинуваченій стало відомо, що при укладенні угоди була використана підробна довідка про склад сім`ї, про що їй не було відомо на час укладення договору, так як вона не зверталась до будь-кого з метою отримання цієї довідки і на момент укладення угоди цю довідку не бачила.

Суд, заслухавши обвинувачену, показання потерпілого та свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення, а саме, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, тощо.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Стаття 94 КПК України зобов`язує суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 1 ст. 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ст.. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ст.. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 ст. 17 КПК України передбачено, що особа має бути виправданою, якщо сторона обвинувачення не доведе її винуватість поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини при оцінці доказів суд має керуватись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини", Кобець проти України, «Лабіта проти Італії», «Дікме проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак, опосередкованих доведень чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Відсутність сукупності опосередкованих доведень або ж прямих доказів винності особи свідчить про недоведеність вини особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти до єдиного беззаперечного висновку про те, що вина особи може бути встановлена судом лише у разі підтвердження обставин злочину, викладених в обвинуваченні належними та допустимими доказами, які вказують на факт вчинення злочину та винність особи у його вчиненні. Відсутність же таких доказів може свідчити лише про те, що злочин не було вчинено або ж про недоведеність вини особи у вчиненні злочину.

В судовому засіданні було допитано потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, що він познайомився з обвинуваченою, так як вони проживала як сусіди за адресою: АДРЕСА_4 . Приблизно з 2003 по 2006 вони проживали як сім`я без реєстрації шлюбу, а з 2006 по 2008 рік були в зарестрованому шлюбу. З лютого 2009 по осінь 2009 вони знову проживали без реєстрації шлюбу як одна сім`я і в цей час вони вирішли продати квартиру на Дарницькій, яка належить потерпілому і за отримані кошти придбати квартиру на Батумській, що й зробили, оформивши 10.06.2009 право власності на квартиру АДРЕСА_2 оформили на ОСОБА_3 . У вказану квартиру вони переїхали жити восени 2009, а приблизно через 1,5 місяця проживання обвинувачена з донькою добровільно покинули квартиру і з приводу останньої почались судові спори. В кінці жовтня 2013 року потерпілому стало відомо, що обвинувачена квартиру продала і власником спірної квартири являється третя особа. Пізніше з`ясувалось, що продаж відбувся на підставі підроблених документів в звязку з чим потерпілий подав заяву до прокуратури на підставі якої було відкрито кримінальне провадження. Взимку 2013 року він поїхав зі спірної квартири коли йому зателефонував його син і повідомив, що їх з квартири виселяють незважаючи на те, що судовими рішеннями встановлено їх право користуватись квартирою. Потерпілий вважає, що оскільки обвинувачена продала квартиру по АДРЕСА_5 , яка фактично була придбана за кошти потерпілого, то йому спричинено шкоду в розмірі вартості квартири, яку він просить стягнути з обвинуваченої.

З відповіді від 08.04.2011 року (т.2 а.с. 78) на запит ОСОБА_6 вбачається, що довідка за № 1183 від 25.07.2013 року на ім`я ОСОБА_3 без вказівки складу сім`ї малолітньої ОСОБА_11 , 2001 р.н. не видавалась, а підписи директора КП «Північне» та паспортиста не дійсні.

Також в судовому засіданні було допитано в якості свідка нотаріуса ОСОБА_8 , який пояснив, що він є приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і в липні 2013 працював в офісі розташованому на АДРЕСА_5 . До нього надходив запит прокуратури на видачу документів на який він видавав запитувані документи чи їх копії. Також до нього приходили правоохоронці з ухвалою суду про вилучення документів і він видав документи вказані в ухвалі. Для укладення договору купівлі-продажу він як правило вимагає правовстановлюючі документи на майно, оцінку майна, паспорт та ІНН сторін, довідка з місця проживання про склад зареєстрованих осіб, згоду подружжя, згоду органу опіки та піклування в разі наявності зареєстрованих дітей. Стосовно угоди укладеної ОСОБА_3 свідок відмовився давати показання посилаючись на нотаріальну таємницю, так як йому згоди на її розкриття сторони угоди не надавали.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона близько трьох років тому працювала паспортисткою в ЖЕК № 28, який в подальшому було перейменовано ЖЕК Північний, розташований по вул. Косіора, 11. Вона як паспортист підписувала разом з начальником та відавала різні довідки про склад сім`ї для нотаріуса, комунальних служб, дитячих садків, шкіл і так далі. Довідки видавались після пред`явлення особою яка звернулась за довідкою даних про те, що вона власник квартири, або зареєстрована там або ж має доручення від власника. Всі довідки реєструвались в зошиті, однак строк його зберігання їй не відомий. Порядок видачі довідок містився в її посадовій інструкції. Вона знає і ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , які звертались до неї з проханням надати довідки, однак час звернення, суть довідок і чи надавала вона їх, вона точно не пам`ятає. В якийсь момент від ОСОБА_6 їй стало відомо про те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виник конфлікт з приводу квартири, однак деталі їй не відомі. Одного разу її викликали до поліції, де показали довідку розміром як частини листа А4 зміст якої вона не пам`ятає, однак на вказаній довідці міститься не її підпис.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що влітку 2013 року вона познайомилась з ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що остання продавала квартиру, а свідок зі своїм чоловіком ОСОБА_13 мала намір її купити. Вони разом з чоловіком прихали до цієї квартири, яка знаходилась на вул. Батумській, де ОСОБА_3 їм показала квартиру. На момент огляду в ній нікого не було, однак речі там були. Вони з чоловіком вирішили цю квартиру придбати і поїхали до нотаріуса, де і уклали договір купівлі -продажу. При цьому свідок документи не перевіряла, так як цим займався ОСОБА_13 та нотаріус і про зареєстрованих дітей їй нічого не відомо. Після того як вони придбали квартиру з`ясувалось, що вони не можуть в неї в`їхати, як пояснив її чоловік, так як там хтось живе. Після цього їй телефонував ОСОБА_6 і погрожував, а потім почалась судові спори, в яких свідок перемогла і відразу продала спірну квартиру.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що в 2013 році вони з ОСОБА_9 , з якою були в цивільному шлюбі, вирішили придбати трикімнатну квартиру і знайшли квартиру, яку продавала ОСОБА_3 . Свідок зустрівся з обвинуваченою на вулиці, ознайомився з копіями документів на квартиру (документ про право власності, технічний паспорт), згідно яких власником була одна ОСОБА_3 і вони з ОСОБА_9 прийняли рішення придбати квартиру. Перед придбанням вони з ОСОБА_9 та ОСОБА_3 оглядали квартиру і бачили що там були речі, було видно, що в квартирі проживають люди, однак дитячих речей там не було. Договір купівлі-продажу укладався з ОСОБА_9 влітку (липень, серпень) у нотаріуса, який розташований неподалік цирку. При укладенні договору були свідок з ОСОБА_9 та ОСОБА_3 . ОСОБА_6 і дітей там не було. Перед укладенням угоди вони зустрічались з ріелтором ОСОБА_10 , який давав якісь документи, однак які саме він не перевіряв, як не перевіряв і довідку про склад сім`ї. Після придбання квартири вони в ній зразу не проживали, а коли він приїхав і намагався відкрити, то ключ не підійшов. Сусіди сказали, що там проживає ОСОБА_6 і свідок намагався його попередити, щоб він звільнив квартиру, однак той відмовився і почались судові спори між ними які закінчились виселенням ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 він знає з 2008 року, з 2010 року вони жили разом, а в 2011 році розписались. В 2012 році у них народилась дитина. Як відомо свідкові квартиру по вул. Батумскій ОСОБА_3 придбала в 2009 році, однак не жила в ній через погані відносини з ОСОБА_6 , який там проживав. В 2011 році свідок придбав квартиру по пр. Правди і вони з ОСОБА_3 та її донькою переїхали в цю квартиру, а квартиру на вул. Батумській обвинувачена продала в 2013 році після чого зареєструвалась в квартирі на пр. Правди сама та зареєструвала ОСОБА_7 , яка до цього була зареєстрована на АДРЕСА_5 . Щодо збору документів для продажу і довідки про склад сім`ї, свідкові нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона являється донькою обвинуваченої. З літка 2009 року вони жила по АДРЕСА_5 , восени вони переїхали на АДРЕСА_4 до бабусі, а після того як мама вийшла заміж в 2011 році, вони переїхали на АДРЕСА_1 і з того часу проживають у цій квартирі. Чи була вона зареєстрована в квартирі по АДРЕСА_5 , вона не знає, як не знає в про обставини продажу тієї квартири.

Також прокурором в якості доказів надано суду копії:
договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року квартири АДРЕСА_2 , (т.2 а.с. 13-14), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 ;

витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави (т.2 а.с. 15-19);

договору купівлі-продажу від 10.06.2009 року квартири АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 26) укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 ;

витягу з Державного реєстру правочинів від 10.06.2009 року за № 7378864 (т.2 а.с.28);

витягу № 2488911 про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т.2 а.с.29);

витягу № 7393057 від 31.07.2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с. 30);

заяви ОСОБА_3 на ім`я приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (т.2 а.с. 31), якою остання стверджує факт того, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири не порушено прав та законних інтересів малолітніх дітей;

звіту про оцінку квартири АДРЕСА_2 , (т.2 а.с. 37-43);

технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 (т.2 а.с 44-51),

які прокурором отримані на простий запит від приватного нотаріуса ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 12)

Суд вважає, що вказані копії документів не можуть бути прийняті до уваги при ухвалені вироку з наступних підстав.

Як вже зазначалось вище, наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження встановлюється на підставі доказів до яких віднесені і документи (ст. 84 КПК України)

Стаття 99 КПК України визначає документом спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, частина третя цієї норми зобов`язує сторону кримінального провадження подати оригінал документу, а частина п`ята містить виключення з цього правила, зокрема для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.
Оскільки жодних обставин викладених в ч. 5 ст. 99 КПК України в судовому засіданні не встановлено, надані прокурором копії не являються документом в силу ст. 99 КПК України, то відповідно і не є доказом у кримінальному провадженні, а тому не можуть бути прийнято судом до уваги при ухвалені вироку.

Також прокурором в якості доказу вини ОСОБА_3 надано суду наступні документи:

-ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2014, якою надано слідчому СВ Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_17 тимчасовий доступ до оригіналу довідки № 1183 від 25.07.2013, виданої КП «Північне» у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 із зазначенням строку дії ухвали 30 днів з дня її оголошення (т. 2 а.с .87);

-протокол тимчасового доступу (т. 2 а.с. 82) згідно якого 22.01.2015 слідчий ОСОБА_17 на підставі вказаної ухвали отримав тимчасовий доступ та вилучив вищевказану довідку у приватного нотаріуса ОСОБА_8 ;

-довідку № 1183 від 25.07.2013 видану КП «Північне», підписану від імені директора ОСОБА_18 та паспортиста ОСОБА_12 , згідно якої вона видана ОСОБА_3 , про те, що вона дійсно прописана у квартирі АДРЕСА_2 і в складі її сім`ї інших осіб не зазначено (т.2 а.с. 86);

-висновок експерта від 20.02.2015 року № 69/06-17 (т.2 а.с.95-98) згідно якого відбиток круглої печатки з реквізитами ПК «ПІВНІЧНЕ» в довідці № 1183 від 25.07.2013 року нанесений не печаткою ПК «ПІВНІЧНЕ», експериментальні зразки відбитку якої надані на експертизу а іншою печаткою.

-висновок експерта від 14.04.2015 року № 61/04-72 (т.2 а.с. 100-106) згідно якого рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_12 у довідці № 1183 від 25.07.2013 року виконано не ОСОБА_12 ;

-висновок експерта від 05.05.2016 року № 13/1.1-199 (т.2 а.с. 132-134) згідно якого рукописні тексти та підпис від імені ОСОБА_19 у довідці № 1183 від 25.07.2013 року виконані не ОСОБА_19 .

Вищеописані довідка та висновки експертизи являються очевидно недопустимими доказами з огляду на наступне.

Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку встановленому КПК України.

Статтею 159 КПК України передбачено, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.
Стаття 164 КПК України встановлює вимогу про вказівку в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на тимчасовий доступ строку дії цієї ухвали, який не має перевищувати одного місяця.
Як вже зазначалось вище, ухвалою слідчого судді від 22.12.2014 було надано слідчому дозвіл на тимчасовий доступ до довідки строком 30 днів, однак слідчий здійснив такий доступ 22.01.2015, тобто на 31-й день після постановлення ухвали слідчим суддею.
Отже, під час кримінального провадження слідчим очевидно порушено принцип законності, встановлений в ст. 9 КПК України, оскільки тимчасовий доступ здійснено поза межами дії ухвали. І такі дії слідчого призвели до істотного порушення права людини, оскільки процесуальну дію, яка потребує попереднього дозволу суду, вчинено фактично без такого дозволу станом на 22.01.2015, що є беззаперечною підставою для визнання довідки № 1183, яка надана суду недопустимим доказом згідно ч. 1, 2 ст. 87 КПК України, які зобов`язують суд визнавати докази отримані з порушенням прав людини недопустимими.
Об`єктом дослідження вищеописаних експертиз є довідка № 1183, яка визнана судом недопустимим доказом, а отже і вищевказані висновки експертиз також підлягають визнанню недопустимими доказами на підставі ч. 2 ст. 86 КПК України, оскільки довідка № 1183 використовувалась при прийнятті процесуальних рішень про призначення експертиз і за концепцією «плодів отруйного дерева», яка застосовується у прецедентній практиці ЄСПЛ, вказані експертизи не можуть бути визнані допустимим доказом у кримінальному провадженні.
Необхідно зазначити, що самі постанови про призначення експертиз судом не було досліджені, оскільки вони не були надані суду прокурором, а суд позбавлений процесуальної можливості витребувати ці документи з власної ініціативи.
Посилання потерпілого на те, що запізнення слідчого на один день викликано об`єктивними чинниками, такими як зміна місця знаходження нотаріуса, суд не приймає до уваги, оскільки з протоколу тимчасового доступу вбачається, що такий доступ здійснено в нотаріальній конторі розташованій за адресою вказаною в ухвалі суду. Однак слід зазначити, що навіть за наявності умов, які вказані потерпілим такі обставини не можуть бути підставою для визнання доказів допустимим.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень і на нього не може посилатись суд при ухвалені судового рішення, а тому вищеописані довідка та висновки експерта не приймаються до уваги при ухвалені даного вироку.

Таким чином в обґрунтування винуватості ОСОБА_3 у інкримінованому їй злочині фактично надано показання потерпілого та свідків, яких очевидно недостатньо для покладення в обґрунтування обвинувального вироку, оскільки жоден з них не повідомив, що був очевидцем того як обвинувачена використала завідомо підроблений документ.

Більш того, ч. 4 ст. 358 КК України передбачає відповідальність за використання завідомо підробленого документу. Склад цього злочину передбачає обов`язкову наявність предмета злочину підробленого документа. Однак, з підстав описаних вище очевидно суду не надано предмету злочину, а тому не можливо встановлення як такого факту вчинення злочину, що свідчить про необхідність ухвалення виправдувального вироку відносно обвинуваченої, оскільки прокурором не доведено, що вчинено злочин передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.

Необхідно зазначити, що прокурор під час судового розгляду клопотав перед судом про виклик в судове засідання для допиту в якості свідка колишнього директора КП «Північне» ОСОБА_20 , однак виклик судовими повістками та постановлення п`яти ухвал про привід вказаного свідка не дали свого результату, а тому суд вважає, що прокурором не виконано його обв`язок передбачений ч. 3 ст. 23, ч. 2 ст. 327 КПК України та судовий розгляд завершено без допиту цього свідка зважаючи на необхідність отримання принципу розумного строку судового провадження, яке триває майже два роки.

Вирішуючи долю цивільного позову ОСОБА_6 , суд вважає за необхідне в його задоволенні відмовити на підставі ч. 2 ст. 129 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати невинуватою за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та виправдати її в зв`язку з недоведеністю того, що вчинено злочин передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Вирок підлягає негайному врученню обвинуваченій і прокурору.

Суддя: ОСОБА_1