УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , власника майна - підозрюваної ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду м. Києва клопотання захисника ОСОБА_3 , поданого в інтересах власника майна - підозрюваної ОСОБА_5 та власника майна ОСОБА_7 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001254 від 16.05.2016, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді звернувся адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах власника майна - підозрюваної ОСОБА_5 та власника майна ОСОБА_7 , з клопотання про скасування арешту майна, в якому просила скасувати арешт на майно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , а саме:

- 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44), загальною площею 65,8 кв.м.;

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 5293340), загальною площею 84,7 кв.м.;

- будинок за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 25242779), загальною площею 547 кв.м.;

- автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prada 150, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Своє клопотання заявник обґрунтовує тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 було задоволено клопотання детектива НАБУ ОСОБА_8 , погоджене прокурором САП ГПУ ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001254 від 16.05.2016. Розгляд вказаного клопотання суд проводив без виклику ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які є власниками зазначеного майна.

Заявник вважає накладений арешт на майно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 необгрунтованим, незаконним та таким в якому не має необхідності.

Зазначає, що 23 жовтня 2018 року ОСОБА_5 вручено повідомлення про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 , ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

Також зазначає, що правова кваліфікація зазначена в підозрі є невірною, бо якщо, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_5 вчинено розтрату майна шляхом зловживання службовим становищем, то відповідно кваліфікується така подія виключно за ст. 191 КК України і не потребує додаткової кваліфікації за ст. 364 КК України. Якщо ж, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_5 вчинено саме зловживання службовим становищем шляхом неправомірного сприяння юридичній особі в отриманні кредиту, то відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України.

В клопотанні захисник ОСОБА_3 вказує на те, що судом помилково накладено арешт на приватну власність ОСОБА_7 а саме: автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prada 150, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 та будинок за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ), загальною площею 547 кв.м., що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Зазначає, що це підтверджується Договором відновлювальної кредитної лінії № 743/1 від 12 серпня 2009 року, наданий на ремонт та облаштування цього будинку строком до 09 серпня 2019 року, та який був погашений достроково саме завдяки особистим грошовим коштам ОСОБА_7 ще в березні 2012 року.

Разом з цим, в додаткових поясненнях до клопотання про скасування арешту майна адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , зазначив, що ОСОБА_7 не є підозрюваним в даному кримінальному провадженні, не є особою, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а тому у слідчого судді не було повноважень накладати арешт на майно ОСОБА_7 .

З огляду на викладене заявник просив скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

В судове засідання підозрювана ОСОБА_5 та її захисники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підтримала клопотання та просили скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 на майно, що належить ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, наполягаючи на тому, що арешт був накладений слідчим суддею на законних підставах та підтверджений відповідними доказами.

Заслухавши пояснення підозрюваної, її захисників та прокурора, дослідивши матеріали клопотання, та документи додані до нього, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З матеріалів справи вбачається, що Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001254 від 16.05.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 , ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що 23.10.2018 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

30.10.2018 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва в рамках вказаного кримінального провадження накладено арешт на майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження майном, а саме:

- 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44), загальною площею 65,8 кв.м.;

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 5293340), загальною площею 84,7 кв.м.;

- будинок за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 25242779), загальною площею 547 кв.м.

А також накладено арешт на майно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження майном, а саме:

- автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prada 150, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Встановлено, що в ухвалі від 30.10.2018 слідчий суддя зробив висновок, що вказане майно підлягає вказане майно підлягає арешту з метою забезпечення в майбутньому можливого судового рішення в частині конфіскації, оскільки детективом було доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який ідеться в клопотанні детектива та може бути виконане завдання, для виконання якого детектив звернувся з клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

В своєму клопотанні адвокат ОСОБА_3 зазначила, що пред`явлена ОСОБА_5 підозра є не зрозумілою та такою, що суперечить самій теорії кримінального права, оскільки правова кваліфікація зазначена в підозрі є невірною, бо якщо ОСОБА_5 вчинено розтрату майна шляхом зловживання службовим становищем, то відповідно кваліфікується така подія виключно за ст. 191 КК України і не потребує додаткової кваліфікації за ст. 364 КК України, а якщо ж ОСОБА_5 вчинено саме зловживання службовим становищем шляхом неправомірного сприяння юридичній особі в отриманні кредиту, то відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, особою, що подає клопотання про скасування арешту майна, має бути доведено не лише необґрунтованість підозри, а й необґрунтованість інших чинників, які стали основою судового рішення про накладення арешту, зокрема, правової підстави для арешту майна, розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на вищевикладене, слідчий суддя вважає, що доводи сторони захисту про те, що в подальшому в застосуванні арешту відпала потреба, оскільки підозра, пред`явлена ОСОБА_5 містить не вірну кваліфікацію та є необґрунтованою, не доведеними, оскільки пред`явлена підозра не була жодним чином оскаржена та спростована.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2018 було встановлено, що автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prada 150, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

За положеннями ч. 2 ст. ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, суд, повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 07.12.2016 р. за № 6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

З матеріалів клопотання вбачається, що зазначений автомобіль придбано під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у шлюбі, що свідчить про спільну сумісну власність на це майно.

Разом з цим, слідчий суддя вважає не підтвердженим твердження заявника, що кредитні кошти в розмірі 2млн. грн., надані за Договором відновлювальної кредитної лінії 3 743/1 від 12.08.2009 на ремонт та облаштування будинку за адресою: АДРЕСА_3 , погашалися завдяки особистим коштам ОСОБА_7 , що спростовує твердження в клопотання про набуття майна за спільні сумісні кошти.

При цьому, заявником не надано жодних доказів, які можуть спростувати висновки слідчого судді в ухвалі від 30.10.2018 про

Прокурором в судовому засіданні були наданні пояснення, які свідчать про те, що арешт на вказане майно було накладено з метою забезпечення можливого судового рішення в частині конфіскації майна.

При цьому, слідчий суддя вважає, що обставини, викладені адвокатом в клопотанні, є недостатніми, а надані докази не підтверджують посилання на те, що в арешті вказаного майна відпала потреба.

При вирішенні питання про скасування арешту майна слідчий суддя також вважає доведеним розумність та співрозмірність обмеження права власності підозрюваної ОСОБА_5 , наслідків арешту майна завданням кримінального провадження. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном в даному випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки клопотання про скасування арешту є необґрунтованим, а доводи сторони захисту про те, що в подальшому в застосуванні арешту відпала потреба не доведеними, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.368 ЦК України, ст.60 СК України, ст.ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1