ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №613/1502/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/989/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
Іменем України

23 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
потерпілого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
обвинуваченого - ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 30.07.2018р. відносно ОСОБА_9 -
ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з професійно-технічною освітою, одружений, працюючий експедитором ТОВ «Проденерго», має двох малолітніх дітей, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.286 КК України до 2 (двох) років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Його ж звільнено від відбування призначеного покарання за ч.1 ст.286 КК України на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016р..
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 завдану матеріальну шкоду у розмірі 160348грн. 99коп., моральну шкоду у розмірі 20000грн., а всього 180348(сто вісімдесят тисяч триста сорок вісім)грн. 99коп.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Згідно вироку, ОСОБА_9 09.01.2017р. близько 13год. 30хв., керуючи технічно-справним автомобілем марки «MERCEDES VITO» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автошляху Харків - Охтирка на 44км+800м., зі сторони м. Богодухів Харківської області в напрямку м. Харків Харківської області, зі швидкістю 50км/год., на шляху прямування грубо порушивши Правила дорожнього руху України, а саме: п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним» не вибрав безпечну швидкість, в зв`язку з чим втратив контроль над керованим ним автомобілем, виїхав на зустрічну смугу де допустив зіткнення з автомобілем марки «CHERRY TIGGO» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , 1980р.н.. В результаті ДТП останній, отримав тілесні ушкодження у вигляді: крайового перелому внутрішнього виростку стегнової кістки без зміщення, який згідно висновку судово-медичної експертизи №200-БГ/17 від 02.10.2017р. кваліфікується як середньої тяжкості ушкодження, по критерію тривалості розладу здоров`я терміном більше 3 тижнів (більше, ніж 21 день). В діях ОСОБА_9 , вбачаються невідповідності вимогам п.10.1 та п.12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оскаржуючи встановлені фактичні дані та кваліфікацію просить врахувати, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована, а тому просить стягнути зі страхової компанії 100000грн. з присуджених йому на користь потерпілого. При цьому апелянт посилається на безпідставність твердження суду що начебто він не звертався до страхової компанії, адже у нього є докази, які це спростовують.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та решти учасників судового розгляду в підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляцію обвинуваченого слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку суду (т.1 а.с.141-146), фактичні обставини справи встановлені у порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, що позбавляє права учасників судового провадження оскаржувати їх.

Оскільки доведеність вини і кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється, суд апеляційної інстанції судове рішення в цій частині не переглядає.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого в частині солідарного стягнення з обвинуваченого та приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь 100000грн. матеріальної шкоди, завданої майну та 2092грн. шкоди, завданої здоров`ю суд першої інстанції зазначив наступне.
Цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/1463972 від 30.11.2016р.
Відповідно до п.35.1 ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілій чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.
В порушення вимог вказаної вище статті ні потерпілий, ні інша особа, за твердженням суду, із заявою про страхове відшкодування до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не звертались, що відповідно із п.п.37.1.4, п.37.1 ст.37 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
З урахуванням вищевикладеної аргументації, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що заявлений цивільний позов до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є необґрунтованим, а тому у задоволенні відмовив, зазначивши, що це не позбавляє права пред`явлення в порядку цивільного судочинства.
З наведеною аргументацією, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Так, у преамбулі самого Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що цей закон спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
При цьому, місцевий суд напевно орієнтувався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. ув справі № 6-2808цс15, що у разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Проте, на даний час Великою Палатою Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року зроблено інший правовий висновок.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».
Отже, в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції не дано належної оцінки наявному у матеріалах провадження полісу обов`язкового страхування №АК/1463972 від 30.11.2016р. та відзиву ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відсутність згоди підприємства на відшкодування шкоди потерпілому в ДТП 09.01.2017р. без участі страхової компанії (т.1 а.п.85-86).
Отже, судом першої інстанції не дано оцінки тій обставині, чи мало місце звернення позивача до страховика відповідача та чи було отримано його відмову у виплаті страхового відшкодування, чи одразу пред`явлено вимогу до відповідача.
Звідси, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція обвинуваченого в цій частині підлягає задоволенню так як судове рішення у справі в частині цивільного позову не можна визнати законними, обґрунтованими і вмотивованими тож воно постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Разом з цим, відповідно до своїх процесуальних можливостей обмежених ст.ст.404, 408 КПК України, колегія суддів вважає неможливим задовольнити апеляцію обвинуваченого у повному обсязі, а тому з урахуванням загальних засад кримінального провадження передбачених ст.ст.7, 9 КПК України вважає за можливим вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства з урахуванням правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. (справа №212/3777/16-к).
Під час нового розгляду кримінального провадження в порядку цивільного судочинства місцевому суду необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, перевірити інші доводи наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого та з дотриманням положень процесуального закону ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись ст.ст.405, 407-409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.

Вирок Богодухівського районного суду Харківської області і від 30.07.2018р. відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді