КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
20 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, із середньою спеціальною освітою, священника, неодруженого, без реєстрації, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України,
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 12.12.2017 ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене дане кримінальне правопорушення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд: вирок Дарницького районного суду міста Києва від 12.12.2017 відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та не підтвердження їх доказами, а також у зв`язку з неповнотою судового розгляду; повторно, безпосередньо дослідити, надані докази сторонами під час розгляду провадження судом першої інстанції; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.297 КК України та призначити йому у виді 05 (п?ять) років позбавлення волі, звільнивши його на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку 03 роки і покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом безпідставно визнано неналежними наступні докази: рапорт оперуповноваженого ВКР Дарницького РУ ГУ МВС України ОСОБА_10 ; протокол прийняття від ОСОБА_11 заяви про кримінальне правопорушення від 16.02.2015; лист з канцелярії Київської Митрополії Української Православної Церкви, указ Митрополита Київського всієї України, що містить інформацію про відносини між людьми та ОСОБА_8 , які були не задоволені тим, що ОСОБА_8 , будучи під забороною в священнослужінні, продовжував здійснювати свою діяльність.
Також, на переконання апелянта, допустимим доказом є і протокол обшуку від 26.02.2015, в якому наявні підписи понятих, підпис слідчого, додана фото таблиця до протоколу, яка також підписана слідчим, в той час як той факт, що приміщення №6 за адресою: АДРЕСА_1 , де також проведено обшук насправді має адресу АДРЕСА_1 не було підтверджено під час проведення зазначеної процесуальної дії, так як обшук проводився на території одного подвір`я, де знаходились різні приміщення, при тому, що жодних речей, які мають доказове значення, у приміщенні №6 не вилучалось.
Крім того, як зауважує в своїй апеляційній скарзі прокурор, судом першої інстанції не надано належної оцінки таким доказам, як: витягу з бази даних міського земельного кадастру від 30.05.2017, Листу Деснянського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у м. Києві №715 від 21.05.2015, показанням ОСОБА_12 , показанням самого обвинуваченого в частині того, що саме за його відання здійснено захоронення, а в подальшому і підняття тіла ОСОБА_13 із землі та прийнято рішення про перезахоронення.
Прокурор наголошує і на тому, що судом не було допитано свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , показання яких показання мають вагоме значення з метою встановлення обставин викопування тіла (останків) померлої та подальших дій з тілом.

Також від захисника ОСОБА_21 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вона зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, і виправдав його у зв?язку з недоведеністю вчинення злочину. Наголошує, що згідно висунутого обвинувачення (обвинувальний акт від 30.04.2015 та змінений обвинувальний акт від 21.11.2017), ОСОБА_8 пред?являлось вчинення лише одного діяння ? вчинення у змові з невстановленими особами самовільного розкопування місця поховання померлої ОСОБА_13 , яке сторона обвинувачення кваліфікувала за ч.3 ст.297 КК України. Натомість, в апеляційній скарзі прокурор зазначає щодо вчинення ОСОБА_8 самовільного розкопування іншого місця поховання померлої ОСОБА_13 , переміщення тіла померлої ОСОБА_13 до приміщення церкви, проведення незаконних та неканонічних обрядів з тілом померлої ОСОБА_13 , незаконне заволодіння тілом померлої ОСОБА_13 , що на переконання захисника виходить за межі пред?явленого обвинуваченому обвинувачення. Також адвокат звертає увагу суду, що прокурором в апеляційній скарзі не наведено обґрунтування поданого клопотання щодо необхідності повторного дослідження доказів та про виклик свідків.

Так, вироком Дарницького районного суду міста Києва від 12.12.2017 ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.297 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин пред`явленого обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, 14.02.2015 близько 03-00 години, знаходячись на території Покровської парафії (релігійної громади) Української Православної Церкви в Дарницькому районі м. Києва, що на вул.Левадній, 23, вступивши у злочинну змову з невстановленими особами, діючи спільно з ними та умисно, порушуючи норми чинного законодавства в сфері поховання, а саме ст. 21 ЗУ «Про поховання та похоронну справу», а також п.п. 6.1.6, 6.2., 6.3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України», затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України 01.07.1999 року№28, керуючись надуманими неканонічними релігійними мотивами, які суперечать громадській моралі, канонічним устоям та правилам православної віри, умисно, нехтуючи духовними та соціальними цінностями, моральними засадами суспільства, пам`яттю та повагою до померлих осіб та місця їх поховання, вчинив наругу над місцем поховання померлої ОСОБА_13 , шляхом його самовільного розкопування. В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії, незаконно заволодів тілом померлої ОСОБА_13 , перемістивши його до приміщення на території Покровської парафії (релігійної громади) Української Православної Церкви в Дарницькому районі м. Києва, що на вул. Левадній, 23 в м. Києві, де в період з 14.02.2015 по 26.02.2015 спільно з невстановленими особами проводив наругу над тілом померлої, проводивши над ним незаконні та неканонічні обряди.
Таким чином ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, діючи за попередньою змовою групою осіб, умисно, вчинив наругу над іншим місцем поховання, наругу над тілом (останками) померлого, а також незаконно заволодів тілом (останками) померлого, і його дії кваліфіковано за ч.3 ст. 297 КК України

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав наявну апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, думку сторони захисту та потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційних вимог прокурора та вважали оскаржуваний виправдувальний вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, допитавши свідка обвинувачення та дослідивши частково письмові матеріали кримінального провадження за клопотанням сторони обвинувачення, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних вимог прокурора без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст.368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст.62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.
Як вбачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_8 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

Так, з матеріалів кримінального провадження та виправдувального вироку слідує, що в ході судового розгляду ОСОБА_8 від дачі показань відмовився, при тому, що на стадії судових дебатів та останнього слова у пред?явленому йому обвинуваченні винним себе не визнав. Аналогічної позиції ОСОБА_8 дотримався і в ході апеляційного перегляду даної справи, на стадії судових дебатів та останнього слова показавши апеляційному суду, що він не викопував тіло померлої, її тіло було викопано з дозволу доньки останньої невідомими особами, адже тіло почали підмивати ґрунтовні води.
Крім того, у відповідності до ч.4 ст.95 КПК України, суд першої інстанції також обґрунтував свої висновки на показаннях потерпілої ОСОБА_22 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 .

Колегією суддів згідно до клопотання прокурора щодо допиту свідків, на виконання ст.23 КПК України, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 31.07.2018, допитано свідка ОСОБА_17 , який показав суду апеляційної інстанції, що його призначили у вказану парафію настоятелем храму, оскільки попереднього намісника ? ОСОБА_8 було усунуто від настоятельства. Церква знаходиться у Дарницькому районі. Фактично до виконання своїх обов?язків він не приступав, рахувався настоятелем лише на папері, так як весь час на території храму знаходився ОСОБА_8 . На території церкви був кілька разів, скільки точно не пам?ятає. Бачив наявність могил біля храму. До нього, ОСОБА_17 , зверталась жінка, мама якої була прихожанкою вказаного храму, вона казала, що мати підкоряється тоталітарному впливу. Щодо розриву могил, то він не бачив нічого такого, про це йому стало відомо з чужих слів, йому повідомили, що незаконно вирили покійницю і труп розкладається, змушували вшановувати його. Після декількох днів, після того як він дав свідчення слідчому, його перевели до іншої парафії.
В свою чергу, ключовим доказом сторони обвинувачення, на якому ґрунтувалося обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, є
дані рапорту оперуповноваженого ВКР Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві старшого лейтенанта міліції ОСОБА_10 від 14.02.2015, про те, що ним під час чергування в складі слідчо-оперативної групи 14.02.2015 за вказівкою чергового по райуправлінню здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 . По прибуттю на місце події до них звернулася ОСОБА_12 з повідомленням, що близько 7-години на території церкви «Покровська» батюшка ОСОБА_24 викопав з могили, яка знаходилась на території церкви, тіло своєї померлої дружини ? матушки ОСОБА_25 , та поставив труну біля храму на привселюдний обзір. Дружина його померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Провести огляд місця події не представилося можливим у зв`язку з тим, що вхід на територію церкви був закритий та працівників міліції не впустили (а.с. 3, т.1);

дані протоколу прийняття від громадянки ОСОБА_11 заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.02.2015, в якому зазначено, що «на протязі тривалого часу в АДРЕСА_1 настоятель православної секти ОСОБА_8 , 1954 р.н., шляхом зомбування утримує доньку ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » (а.с. 15, т.1);

дані заяви ОСОБА_27 про залучення її до кримінального провадження в якості потерпілої (а.с. 16, т.1);
дані протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.02.2015 від ОСОБА_12 , в якому зазначено, що «отець ОСОБА_28 надругався над могилою покійної ОСОБА_29 . Виставив її тіло на показ прихожанам а також організував секту на території Покровської церкви, що за адресою м. Київ, вул. Левадна, 23» (а.с. 23, т. 1 );
дані протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 21.02.2015 від ОСОБА_15 , в якому зазначено, що «чоловік на ім`я ОСОБА_24 викопав труп з могили та помістив до культової споруди «Покровська церква» (а.с. 33, т.1);
дані, які містяться у колективному зверненні від 25.02.2015 до начальника Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_30 , підписаному ОСОБА_12 про те, що настоятель ОСОБА_31 без дозвільних документів поховав на території храму свою співмешканку, а пізніше, 14.02.2015 викопав її разом зі своїми прихильниками , повідомивши їм, що вона свята і їй треба молитися (а.с. 24, т.1);
дані листа від 18.02.2015 Української Православної Церкви про те, що священик ОСОБА_32 здійснює свою діяльність з порушенням церковно-канонічних норм та державних законів, організував деструктивну секту з елементами православ`я. Указом ОСОБА_33 і всієї України ОСОБА_34 від 25.04.2013 року №991 був звільнений з посади настоятеля та Голови парафіяльної ради Покровської парафії Української Православної Церкви у Дарницькому районі м. Києва та заборонений у священнослужінні з подальшим виключенням з числа кліриків (членів) Української Православної Церкви (а.с. 25-26, 27-28, т.1);
дані указів Митрополита Київського всієї України про те, що ОСОБА_8 заборонено в священнослужінні з подальшим виключенням його з числа кліриків Української Православної Церкви (а.с. 85, 86, т. 1), виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 87, т. 1), рапорту Климента - єпископа Ірпінського, вікарія Київської Митрополії (а.с. 88, т. 1);
дані перевірки по вивченню ситуації в Свято-Покровському храмі за зверненням ОСОБА_35 , проведеної 13.04.2009 (а.с. 91, 92-93, 96-97, т. 1);
дані, що містяться у проханнях ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_11 , ОСОБА_23 ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_8 знаходячись під забороною в служінні створив секту та наражає на небезпеку людей (а.с.29-32, 35-37, т.1);
дані колективного звернення про те, що ОСОБА_31 викопав ОСОБА_45 і сказав, що вона свята і їй треба молитися (а.с. 114-117, т.1);
клопотання, ухвала про надання дозволу на обшук та дані, які містяться у протоколі обшуку від 26.02.2015 що проводився за АДРЕСА_1 та фототаблиці до нього (а.с. 43, 44-58, 59-61, т.1);
дані висновку судово-медичної експертизи трупа, згідно з яким смерть ОСОБА_13 настала від захворювання ? хронічно-ішемічної хвороби серця, перебіг якої ускладнився розвитком серцевої недостатності. При дослідженні трупа ушкодження не знайдені (а.с. 18-20, т.1).
Оцінюючи наведені докази, суд першої інстанції зазначив, що рапорт ОСОБА_10 , протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.02.2015, лист Київської Митрополії УПЦ, укази Митрополита Київського і всієї України не підтверджують обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, а відтак є неналежними.
З такою оцінкою зазначених письмових доказів апеляційний суд погоджується.
Разом з тим, колегія суддів зважає на наступне.
Так, заява ОСОБА_11 про вчинення ОСОБА_8 зомбування ОСОБА_26 , лист Київської Митрополії УПЦ від 18.02.2015 згідно якого ОСОБА_8 здійснює свою діяльність з порушенням церковно-канонічних норм та державних законів, укази Митрополита Київського всієї України про те, що ОСОБА_8 заборонено в священнослужінні з подальшим виключенням його з числа кліриків Української Православної Церкви, ? є у відповідності до положень ст.85 КПК України неналежними доказами в даному кримінальному провадженні, оскільки стосуються виключно професійної діяльності ОСОБА_8 , що в свою чергу не охоплюється диспозицією інкримінованого останньому кримінального правопорушення.

З цих же підстав суд вважає такими, що не відповідають критерію належного доказу дані, що містяться у проханнях прихожан Покровської парафії Української Православної Церкви у Дарницькому районі м. Києва, а також дані перевірки по вивченню ситуації в Свято-Покровському храмі за зверненням ОСОБА_35 , при тому що така перевірка мала місце 13.04.2009, а правопорушення згідно обвинувального акту №0001489 було триваючим з 14.02.2015 по 26.02.2015.
Натомість, рапорт оперуповноваженого ВКР Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14.02.2015 є документом внутрішнього службового користування правоохоронного органу і будь-якого доказового значення не має.
Разом з тим, дані колективного звернення від 22.02.2015, адресованого прокурору Дарницького району міста Києва щодо викопування ОСОБА_8 тіла померлої, не містять штампової відмітки з вхідним номером органу прокуратури щодо її надходження, а відтак суд критично відноситься до такого документу і вважає його недопустимим доказом у зв?язку з його отриманням в позапроцесуальний спосіб.
В судовому засіданні від 20.11.2018 прокурор відмовився від виклику для подальшого допиту свідків обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_46 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_23 через неможливість забезпечити явку останніх до суду. Зважаючи на це, обставини, викладені в заяві ОСОБА_46 , ОСОБА_11 та ОСОБА_47 , у зв?язку з відмовою прокурора від клопотання сторони обвинувачення щодо виклику даних свідків, суд не приймає до уваги у відповідності до ст.23 КПК України, а відтак доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині перевірці не підлягають.
Щодо заяви потерпілої ОСОБА_48 про залучення її як потерпілої, то колегія суддів вважає її такою що не доводить вину ОСОБА_8 у пред?явленому обвинуваченні, з огляду на письмові заперечення ОСОБА_48 на апеляційну скаргу прокурора від 08.02.2018, в яких остання зазначає, що не вважає ОСОБА_8 винуватим і погоджується з оскаржуваним виправдувальним вироком суду першої інстанції (а.с. 117, т.4).
Стосовно клопотання та ухвали про надання дозволу на обшук, а також даних протоколу обшуку від 26.02.2015, то апеляційний суд виходить з наступного.
У відповідності до правил ч.5 ст.104 КПК України, протокол підписують всі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії. Згідно наявного в матеріалах даної справи протоколу обшуку, в даній процесуальній дії брали участь представник ОСОБА_49 , спеціаліст ОСОБА_50 , а також 14 понятих: ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 (а.с. 44-45, т.1). Поряд з цим, підписи в даному протоколі проставлені лише представником ОСОБА_65 , спеціалістом ОСОБА_66 , слідчими та двома понятими: ОСОБА_67 та ОСОБА_52 (а.с. 57, т. 1). Відтак, оскільки підписи інших учасників ? 12 понятих в протоколі обшуку від 26.02.2015 відсутні, попри те, що доводи прокурора щодо адреси приміщення, в якому проводився обшук, а також щодо додатків до протоколів, знаходять своє підтвердження, суд оцінює такий доказ як недопустимий. Враховуючи, що протокол обшуку від 26.02.2015 є недопустимим доказом, то клопотання та ухвала про надання дозволу на обшук самостійно не носять доказового значення.
Не є беззаперечними доказами вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, а саме тих дій, які ставляться йому в вину, і дані висновку судово-медичної експертизи трупа, поза як згаданий висновок сам по собі не є таким, що підтверджує вчинення ОСОБА_8 дій, які складають об?єктивну сторону інкримінованого йому злочину: вчинення за попередньою змовою групою осіб наруги над іншим місцем поховання, наруги над тілом (останками) померлої ОСОБА_13 , а також незаконне заволодіння тілом (останками) померлої ОСОБА_13 .
Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що жодних доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували винуватість ОСОБА_8 у вчиненні останнім дій, що становлять об?єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, сторона обвинувачення не надала.

Також на в оскаржуваному вироку суд послався на наступні докази сторони захисту:
? витяг з бази даних міського земельного кадастру від 30.05.2017 чергового кадастрового плану та реєстр земельних ділянок, згідно якого землекористувачами: за адресою АДРЕСА_2 - А - ОСОБА_8 (а.с. 6-7, т. 2);

? лист Деснянського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у м. Києві № 715 від 21.05.2015, який підтверджує відсутність місць для захоронення осіб на території церкви (а.с. 2, т.4).

Колегія суддів, безпосередньо дослідивши вказані документи, виходить з того, що відомості щодо землекористувачів за адресою АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 не стосуються пред?явленого ОСОБА_8 обвинувачення, в той час як останньому в вину не ставиться незаконне захоронення осіб на території церкви, а відтак такі докази суд до уваги не приймає.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за результатами судового розгляду, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення не знайшло свого підтвердження достатніми та допустимими доказами, у зв?язку з чим на законних підставах виправдав ОСОБА_8 за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України.
Жодний довід апеляційної скарги прокурора не спростовує висновки суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для виправдання ОСОБА_8 .
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги прокурора в ході їх ретельного дослідження в апеляційному порядку не знайшли свого підтвердження, в той час як згідно приписів ч.4 ст.17 КПК України, які кореспондують з положеннями ст.62 Конституції Українищо усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, підстав для скасування оскаржуваного вироку Дарницького районного суду міста Києва від 12.12.2017, як того просить сторона обвинувачення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 ? залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 12.12.2017, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене дане кримінальне правопорушення, ? залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/824/243/2018
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_68
Суддя-доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1