КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0006562 від 09 липня 2018 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миргород, Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Строк покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з 09 липня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізлятор» залишено без змін.

Вирішено питання речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та помякшити призначене покарання.
На обґрунтування доводів щодо суворості покарання посилається на те, що суд при призначенні покарання не врахував усі обставини, які пом`якшують покарання, залишивши поза увагою активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданої шкоди.

Окрім того звертає увагу нанеправильне зазначення у вироку суду ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та відсутність даних щодо строку застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.
Як установлено судом, ОСОБА_7 , будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно скоїв новий умисний злочин проти власності за наступних обставин.
09 липня 2018, близько 13-00 год., ОСОБА_7 , перебуваючи у офісному кабінеті № 305, що у м. Києві, по вул. Старосільській, 1Е, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрав, взявши зі столу, належне ОСОБА_8 майно - рюкзак «Reform» вартістю 400 грн., з наявними у ньому матеріальними цінностями та покинув офісне приміщення, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, заподіявши своїми умисними злочинними діями потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 4516 грн.

В подальшому, 09 липня 2018 року о 13 год. 20 хв. ОСОБА_5 був затриманий у м. Києві, по вул. Алішера Навої, 82, працівниками поліції разом із викраденим у потерпілого майном.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який вважає вирок суду законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 утаємному викраденні чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, якийповністю визнавсебе винуватим у вчиненні інкримінованого йомукримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Судом першої інстанції при призначенні покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, не працює, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його майновий стан, посередню характеристику за місцем проживання, стан його здоров`я, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Отже, вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі є законним і обґрунтованим, тому підстав для його зміни в частині призначеного покарання не встановлено.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Доводи обвинуваченого про безпідставне невизнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданої шкоди не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. При цьому, активне сприяння - це добровільні дії особи, що вчинила злочин, спрямовані на допомогу органам досудового розслідування у встановленні знарядь, засобів, співучасників вчиненого злочину, а також інших обставин, які мають кримінально-правове чи кримінально-процесуальне значення для розслідування та розкриття злочину.
Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять підтвердження того, що обвинуваченим надано слідству такі докази, які б викривали його злочинну поведінку та отримати їх іншим чином неможливо. Надання ж детальних показів обвинуваченим є прямим обов`язком ОСОБА_5 як сторони кримінального провадження та визначається Кримінальним процесуальним кодексом України.
Також слід зазначити, що добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди пов`язано із позитивними з власної ініціативи діями винного після вчинення ним злочину щодо добровільного відшкодування потерпілому збитків як наслідку злочину (повернення потерпілому викраденого у нього майна, оплата лікування завданого тілесного ушкодження, відновлення винним попереднього стану майна потерпілого тощо).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 повернув потерпілому викрадене майно після того, як був затриманий працівниками поліції, тобто не з власної волі.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав визнати, що ОСОБА_5 активно сприяв розкриттю злочину та добровільно відшкодував завдані збитки, а тому доводи обвинуваченого про наявність таких пом`якшуючих обставин, які можуть бути у сукупності із усіма наведеними вище обставинами підставою для пом`якшення покарання, не заслуговують на увагу.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про неправильне зазначення у вироку суду першої інстанції ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та відсутність даних щодо строку застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою не є підставою для зміни чи скасування вироку суду, оскільки вказана помилка не вплинула на правильність та законність прийнятого судом рішення, зокрема, в частині призначеного покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, оскільки мета покарання у такому випадку не буде досягнута.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року щодо ОСОБА_5 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3