УХВАЛА
27 лютого 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черняхів Кагарлицького району
Київської області, громадянина України, зареєстрованого та
проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 .
Вироком Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначене покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк два роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково, стягнено з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 суму в розмірі 290625 грн. в рахунок матеріальної шкоди та 50000 грн. в рахунок моральної шкоди.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.
В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема суд незаконно звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при призначенні основного покарання не дав належної оцінки характеру суспільної небезпеки вчиненого злочину та його наслідкам у вигляді отримання потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Разом з тим, апелянт зазначає, що судом також не надано належної оцінки особі обвинуваченого ОСОБА_5 , якийсвоєї вини у вчиненні злочину не визнав, грубо порушив Правила дорожнього руху України (далі ПДР), що призвело до наслідків у виді травмування потерпілого ОСОБА_9 . Суд призначив покарання, яке є недостатнє для виправлення засудженого та попередження у майбутньому нових злочинів, пов`язаних з порушенням ПДР України.
Прокурор звертає увагу на те, що після вчинення злочину та протягом судового розгляду, ОСОБА_5 навіть не вибачився перед потерпілим та не відшкодував йому завдану шкоду, що свідчить про відсутність каяття у вчиненому, а також про легковажне ставлення останнього до злочину та його наслідків.
Апелянт вважає, що покарання, призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції, не є достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрити на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.
В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом, оскільки два рентгенівські знімки, що були надані судово-медичному експерту є знімками правої руки, а тому їх неможливо вважати справжніми повноцінними документами для визначення травм обох рук потерпілого. Крім того, апелянт вважає, що медична довідка, на підставі якої також складався вказаний висновок експерта не досліджувалися під час судового розгляду та не оцінювалися судом. Захисник ОСОБА_7 зазначає, що ці документи навіть не відкривались стороні захисту, а тому він звертає увагу на те, що висновок експерта базується на документах, яких окрім експерта та слідчого ніхто не бачив.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не навів мотиви неврахування показань єдиного свідка ДТП, який повідомив, що рухався безпосередньо за потерпілим в середній смузі руху і бачив, як останній перестроївся в праву смугу руху і через дві секунди відбулося зіткнення. Захисник вважає, що показання свідка підтверджують порушення потерпілим вимог ПДР України.
Захисник ОСОБА_7 вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілого, оскільки наданий потерпілим звіт про оцінку відновлювального ремонту мотоцикла не є доказом у даному провадженні. Він звертає увагу на те, що звіт проведений не експертом, а оцінювачем.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що жодна з вказаних прокурором в апеляційній скарзі обставин не є такою, що обтяжує покарання, оскільки вони не передбачені ч. 1 ст. 67 КК України.
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що прокурор не вказав в своїй апеляційній скарзі про систематичне надання неправдивих показань потерпілим слідчому і суду щодо не перевищення швидкості руху та саме руху в середній дороги, що і було зазначено у висновку автотехнічної експертизи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 30 квітня 2016 року приблизно в 13 год. 50 хв., керуючи автомобілем «Пежо», номерний знак НОМЕР_1 , рухався із перевищенням допустимої в межах населеного пункту швидкістю руху по крайній правій смузі проїзної частини вул. Набережно-Хрещатицької зі сторони вул. Спаської в напрямку вул. Г. Сковороди у місті Києві.
В цей час, в попутному напрямку для ОСОБА_5 , попереду в крайній правій смузі рухався мотоцикл «БМВ», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 .
Продовжуючи рух у вказаному напрямку, ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для свого руху, якою для нього був мотоцикл, будучи не уважним до дорожньої обстановки, продовжував рух прямо, в порушення п.п. 1.5, 2.3 (б), 13.1, 12.4 ПДР України, рухався із перевищенням допустимої швидкості по вищевказаній ділянці проїзної частини, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не дотримав безпечної дистанції до транспортного засобу, який рухався попереду, внаслідок чого, приблизно напроти будинку № 29 по вул. Набережно-Хрещатицькій в м. Києві, вчинив зіткнення із мотоциклом «БМВ», номерний знак НОМЕР_2 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) водій мотоциклу ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , думку якого підтримав представник потерпілого ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку якого підтримав обвинувачений ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначивши йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, суд дослідив всі докази, надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності. На думку колегії суддів, сукупність зібраних доказів є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , суд безпідставно прийняв як доказ винуватості обвинуваченого висновок судово-медичної експертизи, оскільки він зроблений на підставі недостовірних даних. Захисник звертає увагу на те, що відповідно до постанови про призначення судово-медичної експертизи від 24 травня 2016 року, слідчим на дослідження надавались два рентгенівських знімки з позначкою «П», що свідчить про те, що експертами досліджувались два знімки правої верхньої кінцівки людини, в той час як у висновку вказано про перелом верхніх правої та лівої кінцівки потерпілого ОСОБА_9 .
На думку колегії суддів, такі доводи є непереконливими. Дані обставини були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції.
Так дійсно, відповідно до постанови про призначення судово-медичної експертизи від 24 травня 2016 року, експертам на дослідження були надані два рентгенівські знімки з маркуванням літерою «П» та довідка № 35 з зазначенням діагнозу, яка видана травмпунктом Подільського району міста Києва.
Відповідно до інформації, наданої ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», на рентген знімку, з метою уникнення плутанини виконується маркування, яке вказує на сегмент лівий чи правий. При відсутності маркування сегменту ідентифікувати лівий чи правий сегмент сторонній особі (спеціалісту, клініцисту, і ін.) не представляється можливим (а.п. 7 т. 2).
За інформацією консультативно-діагностичного центру Подільського району міста Києва на рентген плівці виконується маркування літерами, що вказують праву чи ліву кінцівку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1079/К від 25 травня 2016 року, надані на дослідження рентгензнімки були вивчені експертом разом з лікарем-рентгенологом. І як пояснив в суді першої інстанції експерт ОСОБА_10 , ними було встановлено, що на знімках відображено наявність переломів двох верхніх кінцівок потерпілого ОСОБА_9 . Про це свідчить локалізація та характер пошкоджень. Крім того, експертом зазначено, що навіть перелом однієї кінцівки класифікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Таким чином судом встановлено, що експертом досліджувалися рентгенівські знімки двох верхніх кінцівок потерпілого ОСОБА_9 , а маркування на обох знімках літерою «П» є технічною помилкою.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вищевказаний висновок експерта є належним та допустимим доказом, а тому він правильно прийнятий судом як доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинило тривалий розлад здоров`я за обставин, пов`язаних з порушенням обвинуваченим ПДР України.
Необгрунтованими є також доводи захисника про те, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_11 .
Як пояснили сторони провадження в суді апеляційної інстанції, викладені у вироку показання даного свідка відповідають тому, що він показував під час допиту в суді першої інстанції.
Відповідно до них, він бачив як мотоцикліст зробив маневр праворуч у сусідню смугу. Самого зіткнення транспортних засобів він не бачив.
Колегія суддів вважає, що такі показання не спростовують висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, оскільки вони оцінені судом в сукупності з іншими доказами, зокрема висновком комплексної автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відеозапису № 7635/18-52/10554/18-35/13110/13111/18-52 від 23 червня 2018 року, яка проводилася після допиту свідка ОСОБА_11 і перед експертами ставилось питання про механізм ДТП з урахуванням його показань.
Відповідно до зазначеного висновку наявність уникнення ДТП з боку водія автомобіля полягала у виконанні вимог п.п. 12.4 та 13.1 ПДР України. З огляду на результати проведеного дослідження є підстави технічного характеру вважати, що дії водія автомобіля в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації були необхідними та достатніми для настання ДТП, тобто перебували у причинному зв`язку з виникненням.
Даний доказ стороною захисту не оспорюється.
За доводами апеляційної скарги захисника суд безпідставно прийняв як доказ звіт про оцінку відновлювального ремонту мотоцикла. На думку апелянта, він є недопустимим доказом, оскільки проведений не експертом, а оцінювачем, яким не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між пригодою і завданими матеріальними збитками.
Колегія суддів зазначає, що зв`язок між діями обвинуваченого ОСОБА_5 , які не відповідали ПДР України та наслідками - заподіянням потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, а також пошкодженням мотоцикла встановлено судом, що підтверджується фотокартками транспортного засобу, відеозаписом з камер спостереження, протоколом огляду місця події.
Відповідно до звіту № 05/Ф/16 від 31 травня 2016 року (а.п. 15-29 т. 1), він проведений оцінювачем ОСОБА_12 , який має вищу технічну освіту і кваліфікацію оцінювача відповідно до виданого свідоцтва № 5059 від 19 травня 2007 року. Тому підстав вважати, що визначення вартості ремонту транспортного засобу здійснювалося спеціалістом, який не має необхідної кваліфікації немає. Крім того, апелянтом не оспорюється сам розмір завданої шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом розглянуте кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 з суворим дотриманням принципів, закріплених в ст. 7 КПК України, та правильно зроблений висновок про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Положення ст. 370 КПК України щодо наведення мотивів та підстав для ухвалення судового рішення розповсюджується не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_5 , в повній мірі дотримався вимог закону.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин з необережності.
Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.
Крім того, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, а також дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання в місцях обмеження волі. З таким висновком погоджується також колегія суддів.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не врахував ту обставину, що обвинувачений вини у вчиненні ним злочину не визнав, що, на думку апелянта, свідчить про не бажання останнього стати на шлях виправлення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а тому не визнання ОСОБА_5 вини у вчиненні злочину є способом його захисту та не може бути безумовною підставою для призначення йому покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Крім того, як вбачається з вироку, судом першої інстанції ОСОБА_5 призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що, на думку колегії суддів, виконуватиме мету покарання, зокрема запобіганню вчинення ним нових злочинів, пов`язаних з порушенням ПДР України.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду є законним та справедливим.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3