ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/467/18 Справа № 202/7650/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю:
прокурора ОСОБА_7
представників ТОВ ДГЗК ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ТОВ Демурівський гірничо-збагачувальний комбінат, на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно,-
в с т а н о в и в:
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 про арешт майна задоволено.
Накладено арешт, на тимчасово вилучене майно, яке вилучене в ході обшуку 04 грудня 2018 року адресою: м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 3-А, приміщення 22, а саме: жорсткий диск HP S/N: SGN145V2D8; жорсткий диск HP S/N: SGN145V2CK; жорсткий диск HP S/N: SGN145V2CZ; жорсткий диск HP S/N: SGN146V59M; жорсткий диск HP S/N: SGN146V5A1; жорсткий диск HP S/N: GN146V5A4; жорсткий диск SEAGATE S/N:2C7137A1N3; жорсткий диск SEAGATE S/N:2C7125AX1; жорсткий диск HITACHI S/N: J9WUGV9L; жорсткий диск SEAGATE S/N:ZGYOKF9Z; жорсткий диск SEAGATE S/N:2C7141AOOV; жорсткий диск HITACHI S/N: J9WV1ADL; жорсткий диск SEAGATE S/N:ZGYOKG3A; флеш-накопичувач № 73827; жорсткий диск SEAGATE S/N:2C7141A05Z; жорсткий диск SEAGATE S/N:2C7141A05V; жорсткий диск SAMSUNG S/N: S24JJ9JB700624; жорсткий диск HITACHI S/N:SGN150A3LA; жорсткий диск TOSHIBA S/N: 17EXOGJFSWK7; флеш-накопичувач булого кольору з надписом VSMPO.RU; договір поставки №24/09-18 від 24.09.2018 з додатками на 8 аркушах; договір поставки №27/04-18 від 27.04.2018 з додатками на 8 аркушах; договір поставки №25/06-18 від 25.06.2018 на 4 аркушах; акт планової перевірки №657/2-8/18 від 02.10.2018 на 8 аркушах; припис до перевірки №4-12328-2-3 від 23.11.18 на 5 аркушах; копії статистичних даних щодо діяльності підприємства на 11 аркушах; список працівників Демурського ГЗК на 2 аркушах; план - розпайовка земель формату А1 на 1 аркуші; видобуткові програма на 2 аркушах; Припис №87/2745-Д від 06.11.2018 на 1 аркуші; документи зі статистичними даними за період з грудня 2017 до жовтня 2017, з довідкою про виконанні роботи, акти виконаних робіт, які знаходяться в папці чорного кольору з надписом 2017 на 71 аркуші; документи зі статистичними даними та актами виконаних робіт і звітів які знаходяться в папці чорного кольору з надписом 2018 на 90 аркуші; штатний розпис з 01.09.2018 ТОВ «Демурський ГОК» на 4 аркушах.
Рішення суду обґрунтовано тим, що клопотання слідчого є законним, обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України та підлягає задоволенню, оскільки вилучене 04 грудня 2018 року майно має значення для встановлення обставин вчинення злочину, який зареєстровано у кримінальному провадженні № 0000020 від 11.01.2017 року та визнано речовими доказами 04 грудня 2018 року постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 .
В апеляційній скарзі:
- апелянт просить ухвалу скасувати, та зобов`язати уповноважену службову особу СУ ГУНП в Дніпропетровській області, в провадженні якої перебувають матеріали вказаного кримінального провадження, негайно повернути ТОВ Демурівський ГЗК вилучене майно.
Вказує, що жодній посадовій особі Товариства не повідомлено про підозру, статус Товариства та його посадових осіб органом досудового розслідування не визначено, Товариство не є особою, що несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочином.
На думку апелянта, клопотання про накладення арешту повинно було бути подано до суду прокурором, натомість, в порушення норм чинного законодавства, до суду з клопотанням звернувся слідчий.
Вважає, що у клопотанні слідчого відсутні відомості щодо володільця майна, конкретні факти та докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майном, а тому, вважає, що слідчий суддя прийшов до невірних висновків, які не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Вважає, що в ухвалі про накладення арешту слідчий суддя не наводить доводів, які б свідчили про те, яке саме значення для встановлення обставин вчинення злочину має вилучене майно. Слідчим, на думку апелянта, не було надано суду доказів, що вказане майно є предметом злочину, а тому, дані, які б виправдовували подальше втручання держави у мирне володіння ТОВ Демурівським ГЗК належним йому майном, - відсутні.
Зазначає, що з урахуванням накладення арешту на тимчасово вилучене майно ТОВ Демурівський ГЗК, зупинено роботу Товариства, оскільки на жорстких дисках зберігається повна документація всіх робітників, у тому числі бухгалтерська документація, реєстри податкових накладних, актів виконаних робіт та інша первинна документація, відсутність якої впливає на виконання умов укладених договорів у встановлені строки та, як наслідок, накладення штрафних санкцій, зі їх порушення.
Вказує, що під час обшуку слідчим було вилучено флеш-накопичувач білого кольору, який не був належно оформлений, а саме, даний накопичувач не було опечатано та скріплено підписами осіб, які брали участь при проведенні обшуку.
Заслухавши суддю-доповідача, думки представників ТОВ Демурівський ГЗК, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити слідчому в задоволенні його клопотання про накладення арешту на майно, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді відповідно до ст. 395 КПК подається протягом п`яти днів з дня її оголошення, а якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії відповідного судового рішення.
Колегією встановлено, що розгляд клопотання слідчого судом першої інстанції проведений без виклику апелянта, якому не було відомо про дату, час та місце слухання справи. Тому колегія суддів вважає, що строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді апелянтом пропущено не було.
Апеляційним переглядом встановлено, що 11 січня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 внесено відомості щодо вчинення посадовими особами ТОВ «Демурінський ГЗК» злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185 та ч. 2 ст. 240 КК України, та в межах вказаного кримінального провадження слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 звернувся з клопотанням, погодженим з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 про накладення арешту на вищевказане майно.
Ухвалою слідчого судді клопотання задоволено та накладено арешт на тимчасово вилучене майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Арешт майна, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК, допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Колегія суддів зазначає, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону, зокрема повинну бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Як вбачається з наданих матеріалів, слідчий, який вніс клопотання та слідчий суддя, який розглядав його, вказаних вимог закону дотрималися в повному обсязі.
Як вбачається з листа Управління Служби безпеки у Дніпропетровській області, під час проведення досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що ТОВ ДГЗК здійснює видобуток та транспортування до Російської Федерації окремих видів титанових руд для виробництва титанових концентратів. Зазначено, що отримані дані вказують про наявність з боку ТОВ ДГЗК окремих ознак створення передумов до нанесення значної шкоди національним інтересам держави внаслідок видобутку продукції в інтересах оборони іншої держави.
Вказане, як зазначено в листі, свідчить про порушення керівництвом ТОВ ДГЗК встановлених правил користування надрами, шляхом незаконного самовільного видобування корисної копалини загальнодержавного значення.
Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 04 грудня 2018 року, майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку 04 грудня 2018 року за адресою: вул. Січових стрільців, 3-А, приміщення 22 в м. Дніпрі, було визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні № 0000020.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, щодо майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речового доказу, достатніх для вжиття на цьому етапі досудового розслідування заходів забезпечення кримінального провадження. Отже арешт на це майно був накладений з дотриманням вимог закону, і доводи апеляційної скарги такого висновку колегії суддів не спростовують.
Арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
Таким чином, з огляду на викладене, арешт на вищезазначене майно був накладений з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги щодо недостатнього встановлення самого факту вчинення кримінального правопорушення для накладення арешту на майно, потребують оцінки доказів, що є завданням послідуючих стадій кримінального провадження.
Що стосується апеляційних вимог в частині того, що посадові особи ТОВ ДГЗК в даному кримінальному провадженні не мають статусу підозрюваних чи обвинувачених, та вони жодним чином не мають відношення до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки з практики Європейського суду з прав людини, зокрема з його рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», випливає, що для вирішення питання про обмеження прав та свобод особи на етапі досудового розслідування обставини, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення.
Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта, що із-за накладеного арешту ДГЗК припинив свою роботу, оскільки прокурором в апеляційному суді зазначено, що таке твердження є безпідставним.
Відносно ж посилань апелянта на недостатню обґрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна, колегія суддів вважає їх такими, що є його особистою суб`єктивною оцінкою, яка не грунтується на вимогах Закону.
Також є хибною думка апелянта, що слідчий, а не прокурор звертаються до суду з відповідним клопотанням, адже слідчий є легітимною особою, яка погодила подання з прокурором.
З огляду на вищенаведене, підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ТОВ Демурівський гірничо-збагачувальний комбінат, - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4