КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/96/2018 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 191 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 в частині, що стосується ОСОБА_9 , на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у кримінальному провадженні № 0000488 стосовно обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України,

ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Стаханів Луганської області, зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

за участю: прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13

захисника ОСОБА_14

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року

ОСОБА_9 визнана винуватою та засуджена до покарання за:

- ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 4 ст. 358 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців;

- ч. 3 ст. 191 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на неї покладені обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_15 визнана винуватою та засуджена до покарання за:

- ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк

1 рік;

- ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців;

- ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України - у виді позбавлення волі на строк

4 роки, з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за цим вороком і за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_15 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ст. 79 КК України ОСОБА_15 звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на неї покладені обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Крім того, стягнуто на користь ТОВ «Ізі Кредит» з ОСОБА_9 і ОСОБА_15 солідарно 6 935 грн., судом також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як установив суд першої інстанції у вироку, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді кредитного консультанта ТОВ «Ізі Кредит», відповідно до трудових угод від 25 травня 2011 року та 01 липня 2011 року, будучи зобов`язаною здійснювати збір повної і точної інформації про споживача, який дав свою згоду на підписання Кредитного договору із Замовником; заповнювати графік візитів (платежів), складений на основі заздалегідь підготовленої форми; стежити за заповненням всіх документів, необхідних для надання кредиту; передавати на зберігання всі документи відносно виданих кредитів в Підвідділ в день їх видачі; складати графік отримання платежів, що сплачуються споживачами відповідно до умов, затверджених Замовником, щодня стежити за виконанням цього графіка і приймати внески згідно з умовами, затвердженими Замовником, являючись відповідальною у повному обсязі за збитки Замовника внаслідок порушення Виконавцем угоди, тобто в силу займаної посади будучи матеріально відповідальною особою, підробила офіційний документ, який видається підприємством, яке має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем,повторно, за попередньою змовою групою осіб, використала завідомо підроблені документи та привласнила майно, яке було їй ввірене, за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.

Так, в червні 2011 року в денний час, у невстановленому місці ОСОБА_9 , надала ОСОБА_15 , яка діяла повторно, згоду на видачу останній ТОВ «Ізі Кредит» кредитів з укладанням кредитних договорів на ім`я осіб, копії паспортів та довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів яких повинна була надати ОСОБА_15 , які не були обізнані про укладання з ними кредитних договорів.
В подальшому, ОСОБА_15 за невстановлених обставин, у невстановленому місці, в невстановлений час отримала ксерокопії паспортів та довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів на ім`я ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 і ОСОБА_19 без згоди та відома останніх, які передавала ОСОБА_9 для оформлення фіктивних кредитних договорів.
21 липня 2011 року ОСОБА_9 у невстановлений час, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на привласнення грошових коштів ТОВ «Ізі Кредит», за попередньою змовою з ОСОБА_15 , яка діяла повторно, знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , отримала від останньої копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_16 , за допомогою яких

ОСОБА_9 21 липня 2011 року в невстановлений час внесла неправдиві відомості до заяви на видачу кредиту № 47701 від 21 липня 2011 року, кредитного договору

№ від 21 липня 2011 року, видаткового касового ордеру від 21 липня 2011 року, графіку платежів кредитного договору № від 21 липня 2011 року від імені ОСОБА_16 з метою подальшого використання завідомо підроблених документів та привласнення коштів ТОВ «Ізі Кредит», чим вчинила підроблення офіційних документів.
Цього ж дня, у невстановлений час, ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні ТОB «Ізі Кредит», за сприянням ОСОБА_15 умисно використала завідомо підроблені документи, а саме: заяву на видачу кредиту № 47701 від 21 липня 2011 року, кредитний договір № від 21 липня 2011 року, видатковий касовий ордер від

21 липня 2011 року, графік платежів до кредитного договору № від 21 липня 2011 року від імені ОСОБА_16 , надавши їх до каси ТОВ «Ізі Кредит» для отримання грошових коштів, чим вчинила використання завідомо підроблених документів.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_15 у телефонній розмові зі співробітниками служби безпеки ТОВ «Ізі Кредит» від імені вигаданого поручителя підтвердила дійсність наданих документів.
В подальшому ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою власної наживи, отримала в касі ТОВ «Ізі Кредит» грошові кошти в розмірі 3 000 грн. З метою прикриття вчиненого

ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_15 факту привласнення грошових коштів по зазначеному кредитному договору, ОСОБА_9 сплатила в рахунок погашення заборгованості: 28.07.2011 187 грн., 05.08.2011 187 грн., 12.08.2011 187 грн., 22.08.2011 187 грн., 29.08.2011 187 грн., 06.09.2011 187 грн., 12.09.2011 187 грн. та 23.09.2011 200 грн., а всього на загальну суму 1 509 грн. Таким чином, ОСОБА_9 , за попередньою змовою з ОСОБА_15 , яка діяла повторно, привласнили грошові кошти в сумі 1 491 грн., якими розпорядилися на власний розсуд, завдавши ТОВ «Ізі Кредит» матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на привласнення грошових коштів ТОВ «Ізі Кредит», ОСОБА_9 26 липня 2011 року в невстановлений час, реалізуючи свій злочинний умисел, за попередньою змовою з ОСОБА_15 , яка діяла повторно, використовуючи копію паспорта та довідки присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_17 , знаходячись за адресою: м. Київ,

вул. Драйзера, 21, у такий же спосіб, привласнили грошові кошти в сумі 1 692 грн., якими розпорядилися на власний розсуд, завдавши ТОВ «Ізі Кредит» матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_15 , за таких же обставин та у такий же спосіб, 27 липня 2011 року в невстановлений час, використовуючи копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_18 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Драйзера, 21, привласнили грошові кошти в сумі 1 878 грн., якими розпорядилися на власний розсуд, завдавши ТОВ «Ізі Кредит» матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, за таких же обставин та у такий же спосіб, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_15 28 липня 2011 року в невстановлений час доби, використовуючи копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_19 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Драйзера, 21, привласнили грошові кошти в сумі 1 690 грн., якими розпорядилися на власний розсуд, завдавши ТОВ «Ізі Кредит» матеріальної шкоди на вказану суму.

На цей вирок подали апеляційні скарги прокурор та захисник ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_9 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_15 змінено в частині кваліфікації дій та призначеного покарання.

Перекваліфіковані дії ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 191 КК України.

Визнано вважати ОСОБА_9 засудженою вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року до покарання: за ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 4 ст. 358 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців.

Призначено ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на неї на підставі ст. 76 КК України покладені обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції на реєстрацію та повідомляти кримінально- виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Крім того, виключено з кваліфікації дій ОСОБА_15 за ч. 3 ст. 191 КК України зайву кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб» та визнано вважати її засудженою вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року до покарання: за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 358 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 191 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України постановлено вирок Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 стосовно ОСОБА_15 , засудженої за ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права протягом 3 років обіймати посади, пов`язані із зберіганням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, на підставі ст. 79 КК України звільненої від основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, виконувати самостійно.

На підставі ст. 79 КК України ОСОБА_15 звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на підставі ст. 76 КК України вона зобов`язана періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції на реєстрацію та повідомляти кримінально- виконавчу інспекцію про зміну місця проживання,

В решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року щодо ОСОБА_9 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

До закінчення апеляційного розгляду захисник ОСОБА_14 за згодою обвинуваченої ОСОБА_9 відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_8 просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року стосовно ОСОБА_9 змінити в частині кваліфікації її дій та призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості; перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 191 КК України; призначити ОСОБА_9 покарання: за ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк до 2 років, за ч. 4 ст. 358 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 1 ст. 191 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані зі зберіганням і розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, та покласти на неї обов`язків, передбачені ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на те, що грошові кошти, якими заволоділа ОСОБА_9 , ОСОБА_15 ввірені не були та не перебували у віданні останньої, отже вона не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 КК України, а враховуючи неможливість кваліфікації дій спеціального суб`єкта за попередньою змовою групою осіб з не суб`єктом, посилання на дану кваліфікуючу ознаку в обвинуваченні, визначеному судом доведеним, є зайвим. За таких обставин, дії ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, що було їй ввірене. Оскільки санкція ч. 1 ст. 191 КК України передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є невиправдано суворим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 та не заперечував щодо доводів сторони захисту про наявність підстав, передбачених ст.ст. 49, 74 КК України, для звільнення ОСОБА_9 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності; пояснення обвинуваченої та захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили звільнити обвинувачену від покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358 КК України, а саме, у підробці офіційного документу, який видається підприємством, яке має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб, та ч. 4 ст. 358 КК України, а саме, у використанні завідомо підробленого документу, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які сумнівів у своїй достовірності, належності та допустимості не викликають, ретельно перевірені судом під час судового розгляду та їм надано належну оцінку у вироку.

Такі висновки, як і правова кваліфікація вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України сторонами не оспорюються, отже не є предметом апеляційної перевірки згідно з ч. 1 ст. 404 КК України.

Висновки суду першої інстанції, які стосуються фактичних обставин кримінального правопорушення за ст. 191 КК України, вчиненого ОСОБА_9 , а також щодо доведеності її винуватості в цій частині також учасниками судового розгляду не оспорюються, а тому і не переглядаються відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, обґрунтовано, на підставі безпосередньо досліджених доказів, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, визнав, що ОСОБА_9 , обіймаючи посаду кредитного консультанта ТОВ «ІзіКредит» та будучи матеріально-відповідальною особою, що надавало їй право управляти майном, а саме кредитними коштами товариства, використовуючи своє службове становище, привласнила грошові кошти ТОВ «ІзіКредит», що були їй ввірені.

При цьому дії ОСОБА_9 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, що було ввірене особі, за попередньою змовою групою осіб.

Згідно з диспозицією ст. 191 КК України, привласнення може мати місце щодо майна, яке ввірене або перебуває у правомірному володінні особи, яка одержала його у зв`язку з виконанням нею виробничих функцій, зберіганням і розпорядженням товаро-матеріальними цінностями або підзвіт у зв`язку з договірними відносинами.

Як встановлено під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_9 на момент вчинення інкримінованих діянь займала посаду кредитного консультанта ТОВ «Ізі Кредит» відповідно до трудових угод. Інша ж засуджена в цьому ж провадженні - ОСОБА_15 у договірних, в тому числі трудових відносинах з ТОВ «Ізі Кредит», не перебувала. Грошові кошти, якими заволоділа ОСОБА_9 , ОСОБА_15 ввірені не були та не перебували у її віданні. Отже, ОСОБА_15 не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 КК України, що було встановлено і судом апеляційної інстанції та наведено в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, якою з правової кваліфікації дій ОСОБА_15 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 191 КК України виключена кваліфікуюча ознака - за попередньою змовою групою осіб і це судове рішення в частині, яка стосується ОСОБА_15 , судом вищої інстанції не скасовано.

З огляду на викладене, враховуючи неможливість кваліфікації дій спеціального суб`єкта за попередньою змовою групою осіб з несуб`єктом, посилання на дану кваліфікуючу ознаку в обвинуваченні ОСОБА_9 , визнаному судом доведеним, є зайвим, а тому дії ОСОБА_9 слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, що було їй ввірене та відповідно призначити покарання в межах санкції цієї частини статті 191 КК України, з урахуванням усіх тих обставин, які були враховані при призначенні покарання судом першої інстанції, визначивши його у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі зберіганням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 2 роки.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 , запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

В той же час, колегія суддів вважає, що від відбування призначених покарань, як за злочини, передбачені ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, так і за злочин, передбачений ч. 1 ст. 191 КК України, ОСОБА_9 слід звільнити згідно з положеннями ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, останні дії, пов`язані з указаними злочинами, ОСОБА_9 були вчинені 20 вересня 2011 року.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 4 ст. 358 КК, є злочином невеликої тяжкості, а злочини, передбачені ч. 1 ст. 191 та ч. 3 ст. 358 КК України, відносяться до злочинів середньої тяжкості.

За змістом ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

За правилами ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі (пункт 2 частини 1); п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості (пункт 3 частини 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

З матеріалів провадження також слідує, що кримінальне провадження неодноразово зупинялося слідчими на нетривалі проміжки часу у зв`язку з хворобою підозрюваних.

Постановою ст. слідчого СВ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_20 від 27 червня 2012 року досудове розслідування у кримінальній справі щодо ОСОБА_9 було зупинено з посиланням на п. 1 ст. 206 КПК України в редакції 1960 року, тобто у зв`язку з тим, що місцезнаходження обвинуваченого невідоме. Між тим, в матеріалах провадженні відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_9 ухилялася від органу досудового розслідування, її місцезнаходження було невідоме, водночас процесуальне рішення слідчого від 27 червня 2012 року взагалі не містить обґрунтування, отже зупинення слідства 27 червня 2012 року в даному випадку було здійснено без дотримання вимог ст.ст. 206, 207 КПК України в редакції 1960 року.

Крім того, жодних заходів для розшуку обвинуваченої ОСОБА_9 , як вважає колегія суддів, не здійснювалось, оскільки в матеріалах провадження такі дані відсутні, не були вони представлені прокурором і в суді апеляційної інстанції, а за поясненнями ОСОБА_9 в суді, які нічим не спростовані, місце свого проживання вона не змінювала, від органів досудового розслідування не переховувалася, підозру у вчиненні злочинів їй вручили лише в лютому 2015 року, а про існування вказаної постанови слідчого вона дізналася лише в суді.

До того ж процесуальне рішення слідчого про відновлення досудового слідства після його зупинення 27 червня 2012 року в провадженні також відсутнє, між тим 06 лютого 2015 року ст. слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 знову винесено постанову про зупинення розслідування у кримінальному провадженні у зв`язку із переховуванням ОСОБА_9 від органів досудового розслідування, тобто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України. Відновлено досудове розслідування було 04 червня 2015 року.

За таких обставин, колегія суддів не враховує період з 27 червня 2012 року до 06 лютого 2015 року як термін, протягом якого перебіг давності у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 переривався, а тому приходить до висновку, що на даний час минуло понад шести років від початку обчислення давності вчинення ОСОБА_9 злочинів, отже вона підлягає звільненню від покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а вирок суду, постановлений стосовно ОСОБА_9 , змінити в частині кваліфікації дій обвинуваченої та призначеного покарання, від якого ОСОБА_9 слід звільнити на підставі ст.ст. 49, 74 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Змінити правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 191 КК України та призначити їй покарання за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі зберіганням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 2 роки та на підставі ст.ст. 49, 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком суду першої інстанції за ч. 3 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки на підставі ст.ст. 49, 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком суду першої інстанції за ч. 4 ст. 358 КК України у виді арешту на строк 6 місяців на підставі ст.ст. 49, 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з вироку Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_9 рішення про призначення їй покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України та застосування до призначеного покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України.

В решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3