Єдиний унікальний номер 725/2/19
Номер провадження 1-кп/725/1/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 Першотравневий районний суд м.Чернівців
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
За участю секретаря: ОСОБА_2
прокурора: ОСОБА_3
представника потерпілої: ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000258 від 21.02.2016 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, румуна, уродженця м.Новокузнецьк, Кемеровської області, Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , із вищою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_5 у лютому 2016 року вчинив умисний злочин при наступних обставинах:
Так, 21.02.2016 року біля 19 год. 10 хв. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mitsubisi Lancer» р.н. НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби при міському електроосвітленні по вул.Калинівській в м.Чернівці зі сторони вул.Хотинської у напрямку вул. М.Олімпіади у межах своєї смуги руху на швидкості 60 км./год., яка є допустимою у межах населеного пункту.
Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований безпосередньо перед перехрестям із вулицею Ромашковою, який позначений інформаційно-вказівним знаком 5.35.1 (2) «Пішохідний перехід» та горизонтальною розміткою 1.14.1 «Зебра», водій ОСОБА_5 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме пішохода ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину дороги в межах пішохідного переходу у темпі спокійної ходи, зліва направо відносно його напрямку руху, не надав перевагу у русі пішоходу та не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню.
У результаті настання дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_6 , 1949 року народження, у відповідності до висновку комісії СМЕ №144-Д від 19.12.2018 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: саден передніх поверхонь обох колінних згинів, забійно-скальпованої рани лобно-тім`яної ділянки голови, струсу головного мозку, закритого імпресійного, багато уламкового внутрішньо-суглобного перелому латерального виростка правої великогомілкової кістки з порушенням конгруентності правого колінного суглоба, закритого перелома діафаза правої великогомілкової кістки із зміщенням уламків, перелому правої малогомілкової кістки без зміщення уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.
Дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_5 вчинив у результаті порушення та невиконання вимог п.п.1.5, 2.3 (б) та п.18.1, встановлених Правилами дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року, які вимагають від водія: 1) п. 1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавали матеріальних збитків; 2)п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожньою руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;3) п. 18.1 проїзд пішохідних переходів і зупинок транспортних засобів. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю і суду пояснив, що дійсно порушив правила безпеки дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу. У вчиненому щиро кається. Заявлений цивільний позов не визнав. Вказував на те, що одразу після настання дорожньо-транспортної пригоди у лікарні на лікуванні потерпілій його дружина передала 200 доларів США та 1000 гривень. У подальшому, він неодноразово купував необхідні ліки на її лікування.

Потерпіла ОСОБА_6 суду показала, що ОСОБА_5 , керуючи власним автомобілем, збив її на пішохідному переході, внаслідок чого їй було завдано тілесних ушкоджень. Заявлений цивільний позов підтримала. Просила стягнути з обвинуваченого на її користь у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 51567 грн. 77 коп. та моральну шкоду у розмірі 150000 гривень. Вважає, що обвинуваченого потрібно покарати суворо, оскільки він у добровільному порядку не сплатив їй визначену нею компенсацію.

Свідок ОСОБА_7 , яка була допитана судом з приводу обставин, викладених у заявленому цивільному позові, суду показала, що вона є сестрою потерпілої та здійснювала догляд за нею. Обвинувачений добровільно відшкодував її сестрі приблизьмо кошти у розмірі 10000 гривень. Однак, у подальшому, ОСОБА_7 проходила реабілітацію, що потребувало додаткового лікування.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, заслухавши думку учасників процесу, та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів по справі, відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що орган досудового розслідування правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ст.286 ч.1 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що він порушив правила безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, внаслідок чого потерпілій було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення те, що даний злочин відноситься до категорії невеликої тяжкості, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, пенсіонер.

Суд також враховує, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся та частково відшкодував завдані збитки.

Наведені вище обставини суд, на підставі ст.66 КК України, визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, думку потерпілої особи, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про можливість обрання обвинуваченому покарання в межах санкції статті обвинувачення.
Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Крім того, враховуючи ставлення винного до вчиненого та його поведінку безпосередньо після вчинення злочину, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, застосувавши відносно нього ст.ст.75,76 КК України та звільнивши від призначеного покарання з випробуванням.

Таку міру суд вважає достатньою не тільки для покарання ОСОБА_5 за вчинені протиправні діяння, а й для його виправлення.
Щодо заявленого цивільного позову потерпілої у кримінальному провадженні суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Положеннями ч.1 ст.56 КПК України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Як вбачається з пред`явленого цивільного позову ОСОБА_6 звернулася до суду з вимогою про відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 51567 грн. 77 коп., а також моральної шкоди у розмірі 150000 гривень.

При вирішенні цивільного позову суд виходить із дійсного розміру завданих матеріальних збитків по кримінальному провадженню, які були визнані судом доведеними, а також вимог щодо належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні.

В обґрунтування поданого цивільного позову позивач посилалася на те, що на її лікування нею та родичами було витрачено 51567 грн. 77 коп., що підтверджує відповідними квитанціями.

Зокрема, в якості підтвердження факту завдання матеріальної шкоди до матеріалів цивільного позову було долучено квитанції.

Даючи оцінку наданим суду доказам, суд зауважує, що серед наданих суду квитанцій наявні квитанції про купівлю продуктів у супермаркетах, ліків для тварин у ветаптеці, про купівлю різних біологічних добавок, а також квитанція за січень 2016 року, які не мають жодного відношення до настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21.02.2016 року та не перебуває у причинному зв`язку із нею.

Окрім того, ОСОБА_6 в якості доказів було долучено до цивільного позову квитанції про купівлю ліків від різних хвороб тривалого характеру, які не мають жодного відношення до завданих їй тілесних ушкоджень внаслідок настання ДТП, зокрема: цукрового діабету, захворювань печінки, серцево-судинних захворювань, респіраторних захворювань.

Також до матеріалів позову було долучено квитанції про купівлю ліків від зазначених вище захворювань, які здійснювались через тривалий проміжок часу після настання ДТП (понад рік) та не підтверджують факт заподіяння шкоди здоров`ю внаслідок аварії.

Таким чином, судом було встановлено факт заподіяння невідшкодованої матеріальної шкоди у зв`язку з понесеними витратами на лікування у розмірі 20351 грн. 82 коп.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд враховує положення Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р., зокрема п. 4, який встановлює, що відповідно до ст.137 ЦПК (1502-06) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. А також п. 9 вказаної Постанови, згідно якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи із наведеного суд вважає, що безумовно потерпіла зазнала певних моральних страждань внаслідок отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості та має право на відшкодування такої шкоди. Однак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений потерпілою розмір моральної шкоди у сумі 150000 гривень є завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості, а також є недоведеним у такому розмірі та приходить до висновку, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 15000 гривень, як такий, що не відповідає характеру кримінального правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілої сторони.

Долю речових доказів по справі суд вирішує у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 370, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України обвинуваченого ОСОБА_5 звільнити від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, зобов`язавши його протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20351 грн. 82 коп., а також 15000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Речовий доказ: автомобіль марки «Mitsubisi Lancer» р.н. НОМЕР_1 , який переданий на зберігання ОСОБА_5 залишити у власності останнього.
Стягнути з засудженого ОСОБА_5 на користь держави витрати за проведення експертиз у розмірі в розмірі 5730 грн. 28 коп.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1