Справа № 676/423/19
Провадження № 1-кп/676/219/19
УХВАЛА
18 березня 2019 року м. Кам`янець-Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисника обвинувачених, адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши на підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року),
Згідно вказаної угоди при її укладенні прокурором враховано щире каяття ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчинених злочинах, активне сприяння у їх розкритті, що є обставинами, що пом`якшують покарання, особи підозрюваних, відсутність обставин, що обтяжують покарання, завдання шкоди виключно інтересам держави, відсутність потерпілих у кримінальному провадженні, характер і тяжкість підозри, наявність суспільного інтересу в запобіганні вчинення організованою групою у складі ОСОБА_5 , Особи 1, Особи 2 та ОСОБА_6 інших кримінальних правопорушень.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості затвердження вказаної угоди, які вважали за необхідне затвердити угоду і призначити узгоджену сторонами міру покарання, дослідивши її, вважає, що в затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити та повернути кримінальне провадження прокурору в порядку, передбаченому статтями 314, 468-475 КПК України, з наступних підстав.
Приписами ст. 470 КПК України закріплено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: ступінь тяжкості та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
Частиною 1 ст. 472 КПК України передбачений зміст угоди про визнання винуватості, який полягає у визначенні її сторін, формулюванні підозри чи обвинувачення та його правової кваліфікації з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотних для відповідного кримінального провадження обставин, беззастережного визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умов часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгодженого покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідків укладення та затвердження угоди, передбачених ст. 473 цього Кодексу, наслідків невиконання угоди.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст наданої сторонами угоди про визнання винуватості, суд приходить до висновку, що прокурором під час її укладення не в повній мірі були враховані, як обставини, визначені у ст. 470 КПК України, так і істотні умови угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 472 КПК України.
Так, узгоджене сторонами покарання є поверхневим, формальним та таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання, закріпленим ст. 65 КК України. При цьому, ніяким чином не враховано характер та тяжкість вчинених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 діянь як учасників організованої групи, розподіл ролей кожного з них, де ОСОБА_5 , будучи організатором та виконавцем, створив та очолив стійку організовану групу, залучив інших її учасників, розробив план дій, здійснив розподіл ролей кожного з учасників, а також займався розподілом отриманих від незаконної діяльності грошових коштів, виготовленням та збутом алкогольних напоїв, а ОСОБА_6 в свою чергу, діючи як співвиконавець, здійснював безпосередньо виготовлення алкогольних напоїв та отримання замовлень від споживачів такої продукції, як складової частини загальної діяльності з вчинення інкримінованих їм злочинів. Призначення однакового покарання обом учасникам організованої групи з чітким розподілем ролей, вчиненням кожним із них різних за характером дій порушує принципи індивідуалізації, гуманності та справедливості покарання, що має значення для визначення характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кожним із співучасників та їх відповідальності.
Крім того, при призначенні покарання не в повній мірі враховано істотні для відповідного кримінального провадження обставини, зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, шкоду, завдану інтересам держави, вчинення кримінальних правопорушень організованою групою осіб, масове виробництво підакцизних товарів з недоброякісної сировини, що становить загрозу для життя і здоров`я людей, що, на думку суду, значною мірою підвищує суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, а тому узгоджене сторонами остаточне покарання у виді 5-ти років позбавлення волі з призначенням іспитового строку 1 рік, що є мінімальним, передбаченим санкцією ч. 3 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року) явно не відповідає вимогам ст. 65 КК України, є занадто м`яким, чим суперечить інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, як обвинуваченими, так і іншими особами. Застосування неадекватно м`якого покарання вочевидь породжуватиме в осіб, що незаконно виготовляють, зберігають, збувають, транспортують з метою збуту підакцизних товарів на території України всупереч встановленому порядку, уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних дій, а за такого збільшення загрози для життя та здоров`я населення.
Разом з тим, з огляду на правову позицію, викладену в п. 12 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року №13, згідно якої тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч. 3 ст. 75 КК визначаються виключно судом, визначення сторонами мінімальної тривалості іспитового строку в даній угоді про визнання винуватості не входить до компетенції останніх та виходить за межі змісту угоди.
Крім того, зазначення в наданій на розгляд суду угоді стягнення з ОСОБА_5 процесуальних витрат по справі, а також застосування спеціальної конфіскації незаконно виготовлених алкогольних напоїв, не передбачено вимогами ч. 1 ст. 472 КПК України, яка встановлює зміст угоди про визнання винуватості, оскільки вирішення питання щодо процесуальних витрат та питання про спеціальну конфіскацію, відповідно до ст.ст. 100, 124 КПК України, відноситься виключно до компетенції суду при ухваленні вироку, а отже, під час укладання цієї угоди, сторони вийшли за межі наданих їм повноважень, що також вказує на невідповідність змісту угоди вимогам кримінального процесуального закону.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, угода про визнання винуватості, укладена в рамках вказаного кримінального провадження, суперечить вимогам КПК України та закону, не відповідає інтересам суспільства, а тому в силу вимог ч. 7 ст. 474 КПК України в її затвердженні слід відмовити, а кримінальне провадження повернути прокурору.
Керуючись ст.ст. 314, 468-474 КПК України,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя