ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/812/19 Справа № 188/5/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000694, за апеляційними скаргами прокурора Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_11 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с.Самарське Петропавлівського району Дніпропетровської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
Зараховано ОСОБА_9 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, період її попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з дня її затримання - з 15:00 год. 22 жовтня 2016 року до 30 березня 2017 року включно.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винною у тому, що у період часу з 00:00 години до 02:00 години 22.10.2016 року вона перебувала за місцем свого проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де між ОСОБА_9 та її співмешканцем ОСОБА_12 виникла взаємна сварка, в ході якої ОСОБА_9 пішла на кухню вищевказаної квартири, де взяла зі столу ніж, після чого підійшла до ОСОБА_12 , який, маючи намір вийти, стояв біля вхідних дверей квартири, та із силою, достатньою для спричинення тілесних ушкоджень, лезом ножа умисно нанесла ОСОБА_12 один удар в передню поверхню грудної клітини, від якого настала смерть потерпілого.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди в порядку цивільного судочинства в цьому ж суді в іншому складі суду. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи заявлений у справі цивільний позов ОСОБА_8 , не звернув уваги на те, що цивільний позов щодо моральної шкоди підлягає розгляду судом після сплати судового збору, оскільки згідно п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від його сплати звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих вчиненням злочину. Моральна шкода не охоплюється дією зазначеної норми Закону та відноситься до вимоги немайнового характеру. Таким чином, неправильно застосувавши положення статей ЦК України та ЗУ «Про судовий збір» суд першої інстанції допустився помилкового вирішення позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди.
- захисник ОСОБА_11 просить змінити вирок суду, визначивши ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.115 КК України з урахуванням ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.
В обґрунтування вказує, що вирок слід змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. На його думку, колегія суддів суду першої інстанції безпідставно зазначила про відсутність обставин, які пом`якшують покарання його підзахисної. Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України, суд мав усі підстави врахувати у якості обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину; вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин; вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого. На його думку, колегія суддів суду першої інстанції визначила для ОСОБА_9 занадто суворе покарання, навіть суворіше, ніж просила сторона обвинувачення, оскільки прокурор просив визначити покарання у виді 12 років позбавлення волі.
Зазначає, що колегія суддів не врахувала обставин, які знайшли своє підтвердження у ході допиту свідків, експерта, вивчення матеріалів та висновків судово-медичної експертизи під час судового розгляду, а саме щодо систематичних бійок і сварок між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , наявності у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, можливості завдання їй ударів 22.10.2016 року без утворення тілесних ушкоджень. Також колегією суддів суду першої інстанції не враховано, що ОСОБА_9 , намагаючись припинити протиправні дії ОСОБА_12 , 22.10.2016 року телефонувала в поліцію, але її звернення залишилося без реагування.
Звертає увагу також і на те, що невірним є і твердження суду першої інстанції, викладене у оскаржуваному вироку про те, що ОСОБА_9 протягом розгляду кримінального провадження навіть не виявила бажання та не вважала за необхідне попросити вибачення у потерпілої за скоєне кримінальне правопорушення, оскільки у своєму останньому слові ОСОБА_9 попросила вибачення у потерпілої, висловилася про те, що вона шкодує, що так сталося, просила суд не ламати їй життя.
- обвинувачена ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити їй покарання за ст.116 КК України. Вказала, що психіатрична експертиза, на її думку, проводилася не для встановлення істини, а по інерції. Вважає, що в період скоєння злочину вона перебувала в стані сильного душевного хвилювання. На її думку, жодного доказу в розумінні кримінального процесуального кодексу, який би доводив її умисел на вчинення вбивства, судом не встановлено, обставини справи свідчать про відсутність наміру вбивства та випадковість того, що сталося.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила відмовити у задоволенні апеляцій обвинуваченої та захисника. Обвинувачена та її захисник, кожен окремо, підтримали апеляцію обвинуваченої, захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Потерпіла заперечувала проти задоволення поданих апеляційних скарг.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги, подані у даному провадженні, підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Вимогами пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, крім того, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-Pekka Pietilainen v. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..»
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
В даному випадку суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 повною мірою не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Так, апеляційним переглядом було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_9 зазначала про те, що її дії мають кваліфікуватися за ст. 116 КК України, а не ст. 115 КК України, оскільки вона вчинила умисне вбивство в стані сильного душевного хвилювання, та вказувала, що її дії після вчинення злочину свідчать про відсутність у неї умислу на вбивство потерпілого. Проте суд першої інстанції дану версію обвинуваченої та можливість кваліфікації дій ОСОБА_9 за ст. 116 КК України фактично навіть не перевірив, не звернувши увагу на те, що під час призначення судово-психіатричної експертизи ці питання не вирішувалися взагалі (висновок судово-психіатричного експерта №245 від 04.11.2016 року, а.п. 195-197) та не надав оцінки тому факту, що поведінка обвинуваченої після вчинення злочину свідчить про відсутність у неї умислу на вбивство потерпілого, яка є обов`язковою ознакою кваліфікації злочину за ч.115 КК України як умисне вбивство.
Ухвалюючи вирок, районний суд повинен був дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його допустимості, належності, достовірності та достатності для правильного встановлення всіх обставин справи. Судом в даному випадку були порушені ці вимоги КПК України, внаслідок чого суд дійшов висновку, який не повною мірою відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та який за відсутності здійснення під час судового розгляду належної перевірки вищевикладених обставин колегія суддів вважає передчасним.
Враховуючи викладене, обвинувальний вирок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим.
Оскільки оцінка доказам має бути надана у сукупності з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами, про дослідження яких сторони під час апеляційного розгляду клопотання не заявляли, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості винесення кінцевого рішення у цьому кримінальному провадженні та дослідження у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України наявних у провадженні доказів та надання їм оцінку з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, як це передбачено вимогами ч.1 ст.94 КПК України, оскільки відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.
Також згідно вимог ч.4 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції, а тому у цьому випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості висловитися щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині правової кваліфікації кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_9 з огляду на істотні порушення норм кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції під час судового розгляду, які мають бути усунуті при новому розгляді у суді першої інстанції.
Відповідно до п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення норм кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом саме на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався, з другого боку в перелік підстав, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, істотні порушення кримінального процесуального закону, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, передбачені ст.23 КПК України, ст.370 КПК України, ст.374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд у суд першої інстанції, а апеляційні скарги - частковому задоволенню.
Оскільки відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, тому дані обставини мають бути перевірені під час нового судового розгляду, при якому суду першої інстанції необхідно встановити фактичні обставини справи, дати оцінку здобутим доказам, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційних скарг, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у разі ж доведеності вини ОСОБА_9 - призначити покарання відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Що стосується клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:
1)виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2)виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя зобов`язаний перевірити відповідність цього клопотання вимогам ч.1 ст.184 КПК України, яка передбачає, що клопотання про застосування запобіжного заходу повинно обов`язково містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені обставини виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
У своєму рішенні по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року ЄСПЛ зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Крім того, Суд часто констатує порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з тим, що, навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі роблять це, тоді як згідно з пунктом 3 статті 5 після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, а суди зобов`язані обґрунтовувати рішення про продовження тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (рішення у справі «Свершов проти України» (Svershov v. Ukraine), № 35231/02, пп. 63-65, від 27 листопада 2008 року). Суд не може рекомендувати, які конкретні заходи слід вжити у зв`язку з цим, але зазначає, що національні органи влади повинні розв`язати цю проблему, щоб не допустити подальшого надходження аналогічних скарг за цим пунктом статті.
Також принцип конвенційного прецедентного права, застосований у всіх рішеннях ЄСПЛ, визначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія А, №254-А, п. 33).
Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав в своїх рішеннях про те, що тримання під вартою осіб без належного обґрунтування є прямим порушенням Україною зобов`язань, взятих на себе на підставі ратифікації Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Так, рішенням ЄСПЛ визнано порушення вимог п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Третьяков проти України» констатовано з огляду на те, що рішення суду, яким продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не містили належного обґрунтування та визначення строків; при цьому ці рішення містили посилання на первісні підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою не розглядалась.
Відповідно до п. 219 рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу. Така позиція ЄСПЛ міститься й в інших рішеннях, зокрема, у рішенні по справі «Єчюс проти Литви». «Зі спливом певного часу обґрунтована підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами» (рішення ЄСПЛ по справі «Яблонський проти Польщі»). «Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ по справі «Іловецький проти Польщі»).
Відповідно до клопотання, прокурором були зазначені такі ризики, як можливість ОСОБА_9 переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Для доведення наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, по вказаному кримінальному провадженню прокурор повинен був надати певні докази, які б засвідчували факти вказаних ризиків. Однак дане клопотання вказаних доказів не містить, та у ньому не розглянуто можливість застосування інших (альтеративних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»), а також правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 р. у справі «Тодоров проти України», згідно якої «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».
Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст.178 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_9 , у зв`язку з чим остання підлягає звільненню з-під варти негайно у залі суду.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України скасувати.

Призначити у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 новий розгляд у суді першої інстанції.

У задоволенні клопотання прокурора Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 про продовження строків тримання під вартою щодо ОСОБА_9 - відмовити.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді :

_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4