У Х В А Л А
06.11.2018 р.
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
із участю сторін: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представників потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000083 від 22.08.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3,4 ст.190 КК України, та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.3,4 ст.358, ч.5.ст.27 ч.2 ст.205, ч.1 ст.205-1, ч.3,4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України,
УСТАНОВИВ :
На початку судового засідання обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 заявили клопотання про зміну застосованого щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби, посилаючись на обставини погіршення стану власного здоров`я в умовах тимчасового ув`язнення та значну тривалість строку утримання його під вартою з початку досудового розслідування, перебіг якого вважають підставою зменшення раніше визначених ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зауважили, що матір`ю обвинуваченого ОСОБА_6 наразі укладено договір найму терміном на один рік квартири АДРЕСА_1 , із погодженням з її власником можливості проживання у ній обвинуваченого ОСОБА_6 разом з дружиною та їх дитиною.
Прокурор заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту та просив суд відмовити у його задоволенні, вважаючи недостатнім для уникнення ризиків можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватись від суду, вчинити інший злочин чи протиправно впливати на інших учасників провадження, безпосередній допит яких судом не відбувся. Зауважив, що ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів у складі організованої групи, один з учасників якої в теперішній час перебуває у розшуку, переважна частина викраденого майна досі не відшукана, а завдана у особливо великих розмірах майнова шкода потерпілим не відшкодована. ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умиснх злочинів, у своїй злочинній діяльності він використовував підроблений паспорт громадянина України на ім`я іншої фізичної особи. Відомості щодо неналежного стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 та твердження про можливість його ускладнення вважає перебільшеними, оскільки уникнення небезпечних проявів гіпертонічної хвороби залежить від сумлінності самого обвинуваченого своєчасного та регулярного вживання доступних медичних препаратів.
Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 стосовно вирішення питання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт висловились на розсуд суду.
Представники потерпілих ФГ "Золотий колос", ТОВ "Гайсинський міжгосподаський комбікормовий завод", ТОВ "Урожай-С", СФГ "Рубін", СТОВ "Колос", ПП "Клекотинське", ПСП "Алагес", ТОВ "П`ятничанське", ФГ "Оксамид МД" та ПП "П.М.І." підтримали думку прокурора.
Решта представників потерпілих за їх викликом в судове засдання не з`явились.
Заслухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання та судового провадження, суд доходить наступного.
Відповідно до положень ст.29 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України за ухваленням Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійснення з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню ним злочину або його втечі після його вчинення. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а передбачає урахування низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь.
Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких наразі обвинувачується ОСОБА_6 , переважно належать до категорії особливо тяжких злочинів, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі, обставини чого не виключають застосування серед іншого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Вирішення судом питання щодо зміни запобіжного заходу врегульовано положеннями глави 18 КПК України.
У відповідності до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження; серед інших ними є запобіжні заходи.
За приписами ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років.
Згідно ч.1 ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Вирішуючи заявлене стороною захисту клопотання про зміну запобіжного заходу, колегія судів доходить висновку, що воно є недостатньо аргументованим в частині заявлених обставин щодо суттєвого погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки наведені відомості стосовно діагностування у останнього гіпертонічної хвороби не визначає її хронічного та незмінного перебігу передусім за умови дотримання превентивних заходів регулярного вживання поширених та доступних медичних препаратів самим обвинуваченим. Натомість наведені відомості про особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, зокрема, щодо наявності у нього сім`ї, неповнолітньої дитини тощо, а також визначеного наразі місця постійного проживання в орендованому його близьким родичем житловому приміщенні, сукупно із обставинами безперевного утримання його під вартою, строк якого перевищує один рік три місяці поспіль, визначають відповідне зменшення ризиків щодо можливості переховування його від суду або вчинення іншого кримінального правопорушення.
При цьому судом не приймаються до уваги доводи прокурора щодо тяжкості покарання що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів за пред`явленим обвинуваченням, а також значний розмір завданої цими криміналними правопорушеннями майнової шкоди, оскільки у відповідності до системної практики Європейського суду з прав людини ані тяжкість покарання, ані розмір завданої шкоди не є наперед встановленими обставинами, які можуть визначати гарантований ступінь ризиків, а відтак самостійно враховуватись підставами застосування виняткового запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою. Доводи прокурора стосовно невстановлення місцезнаходження частини об`єктів кримінальних правопорушень щодо майна потерпілих, а також невстановлення місцезнаходження іншої особи, причетної до вчинення у складі групи осіб цих кримінальних правопорушень, також не визначають грунтовних наслідків щодо превентивної поведінки саме обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вирішення цих питань не перебувають у залежності із діями останнього, перебуваючи у залежності передусім із сумлінністю здійснення достатнього обсягу слідчих (розшукових) дій, здійснення яких не належить до компетенції сторони захисту, тобто самого обвинуваченого. При цьому прокурором ні в який спосіб не спростовано первісні твердження обвнуваченого ОСОБА_6 стосовно непроведення із ним слідчих дій упродовж перебування його у слідчому ізоляторі, надто із врахуванням ненадходження до суду відповідних клопотань слідчого або прокурора про надання дозволу на їх проведення. Стверджувані прокурором ризики можливості впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на інших учасників провадження об`єктивно не доведені наявністю подібних проявів станом до теперішнього часу. Інший довод прокурора стосовно затримання обвинуваченого ОСОБА_6 у м.Одесі, не визначає безумовних ознак переховування останнього з огляду на наявне його право вільного пересування, встановлених законом обмежень щодо чого заздалегідь застосовано не було.
Запобіганню первісно визначеним ризикам обставини вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 , який має непогашену судимість, із використанням підробленого паспорту громадянина України на ім`я іншої фізичної особи вочевидь не виключається в умовах цілодобового домашнього арешту із дієвим застосуванням обов`язку носіння обвинуваченим засобу електронного контролю, що достатньо узгоджується із правовою позиціює Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Манчіні проти Італії" від 02.08.2001 року, де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для таких цілей.
Так, суд враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 року у справі "Тодоров проти України", відповідно до якої для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що п. 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини судом також береться до уваги, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти. При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа ЄСПЛ "Пунцельт проти Чехії").
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі "Сергій Волосюк проти України" рішенням від 12.03.2009 року Європейський суд з прав людини наголосив, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (п.37, 38).
Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини та з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання під вартою ОСОБА_6 з часу його затримання 26.08.2017 року наразі становить один рік три місяці поспіль, що на думку суду у даному конкретному випадку вичерпує розумні строки такого виняткового запобіжного заходу, переважно оціночні судження прокурора про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст.177 КПК України не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються конкретними доказами.
Відтак з урахуванням наведеного, примаючи до уваги фактичні обставини справи, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його вік, характер та обсяг висунутого звинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватості, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, зокрема, що обвинувачений, може переховуватись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення, тобто з огляду на подальшу тривалість частини ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також за наявності пред`явленого йому обвинувачення, що на даному етапі судового розгляду формально є обгрунтованим, суд визначає можливим в межах клопотання сторони захисту змінити запобіжний захід обвинуваченому з тримання під вартою на інший більш м`який, а саме на цілодобовий домашній арешт, визнаючи його встановлення судом на відповідний строк достатнім для запобігання відповідних ризиків та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків..
На підставі викладеного, керуючись ст.176, 181, 183, 193-196, 202, 205, 314, 331, 369-372 КПК України, суд -
УХВАЛИВ :
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити частково.
Запобіжний захід, застосований щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою замінити на домашній арешт із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 .
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки:
носити електронний засіб контролю;
прибувати до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області за першою вимогою.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно яких працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати засоби контролю.
У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_6 негайно доставити до місця його проживання по АДРЕСА_2 , де звільнити з-під варти.
Строк дії ухвали в частині застосування домашнього арешту та вказаних обов`язків 60 днів, тобто до 04.01.2019 року включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Ухвала підлягає невідкладному врученню обвинуваченому та негайному виконанню після її проголошення.

Головуючий

Судді