Справа № 152/1341/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,
за участі секретаря
судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000189, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 липня 2017 року,

за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, учасника АТО, раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

учасники кримінального
провадження:
сторона обвинувачення:
прокурор - ОСОБА_4 ,
сторона захисту:
обвинувачений - ОСОБА_3 ,
захисник - ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

02 липня 2017 року біля 20 години, ОСОБА_3 , повертаючись додому разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6 , по польовій дорозі біля с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області, зустрів ОСОБА_7 , з яким у них виникла суперечка з приводу того, що ОСОБА_3 без дозволу збирав плоди малини на земельній ділянці ОСОБА_7 . Під час суперечки ОСОБА_3 умисно наніс ОСОБА_7 один удар кулаком лівої руки у праву скроневу ділянку, від чого ОСОБА_7 впав на землю. Далі, ОСОБА_3 , продовжуючи наносити ОСОБА_7 тілесні ушкодження, нагнувшись над останнім, спричинив йому ще два удари кулаками по верхній губі.
Згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_7 було спричинено наступні тілесні ушкодження: синці в області правого ока, в правій скроневій ділянці; забита рана на правій скроневій ділянці; крововилив під слизову оболонку верхньої губи; садно на верхній губі зліва; травматичне видалення першого зуба зліва та другого зуба справа на верхній щелепі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, тобто заподіяв умисно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Так, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у висунутому обвинуваченні не визнав. Суду пояснив, що на початку липня 2017 року він рухався зі своїм малолітнім сином на велосипеді із с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області до с. Федорівка Шаргородського району Вінницької області. Проїжджаючи повз поле, де росла малина, останній вирішив вирвати її невелику кількість для свого сина. Здійснивши задумане, ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_6 продовжили рух в сторону с. Федорівка Шаргородського району Вінницької області. Те, що ОСОБА_3 зірвав кілька жмень малини побачив ОСОБА_7 , який зробив йому зауваження і схопив його за шию. ОСОБА_3 сказав останньому, щоб він забрав руки, після чого наніс йому удар кулаком в обличчя, від чого вони двоє впали на землю, оскільки при падінні ОСОБА_7 схопив його за футболку і потягнув за собою. В подальшому, коли ОСОБА_7 знаходився на землі, ОСОБА_3 наніс йому ще один удар, оскільки він був обурений ситуацією, яка склалась і не зміг себе стримати. В подальшому ОСОБА_3 залишив ОСОБА_7 лежати на землі, і разом зі своїм сином продовжили рух додому. При цьому повідомив, що свідків вказаної події не було, зазначене бачив лише його син. Через 40 хвилин до ОСОБА_3 додому приїхав ОСОБА_7 разом із свідками, але спілкуватись він відмовився, оскільки хотів уникнути конфлікту, який виник. В подальшому під час розгляду справи, зокрема, в судових дебатах, ОСОБА_3 зазначав, що він захищався від дій ОСОБА_7 та свої дії називав самозахистом, а цивільний позов не визнає із цієї причини.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, про винуватість останнього у скоєнні даного кримінального правопорушення, свідчать наступні докази, що ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та у взаємозв`язку для ухвалення даного процесуального рішення, які суд враховує та бере до уваги.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 02 липня 2017 року, біля 20 години, перебуваючи на полі, де він вирощує малину, побачив ОСОБА_3 та його сина, які знаходились на зазначеному полі. Він зробив зауваження ОСОБА_3 , повідомивши, що поле належить йому та він не дозволяв туди заходити, на що останній відповів йому нецензурною лайкою. В подальшому ОСОБА_3 , віддавши сину велосипед, підійшов до ОСОБА_7 і наніс йому один удар кулаком в обличчя, від якого у останнього запаморочилась голова і він упав на землю. Після цього, ОСОБА_3 , нагнувшись над ОСОБА_7 , наніс йому ще ряд ударів, а саме: два удари в область ока, три удари кулаком в область щелепи, чотири удари кулаками в область грудної клітки, два удари ногою в різні частини тулуба. Також ОСОБА_7 повідомив, що вказані події можуть підтвердити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки вони знаходились на відстані 50-70 метрів від місця події, так як повертались додому із поля, де він вирощує малину.

Свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні показала, що 02 липня 2017 року вона разом із ОСОБА_9 поверталась додому з поля, яке належить ОСОБА_7 та де вони збирали малину. На шляху додому вона побачила, що між ОСОБА_7 та невідомим на той час їй чоловіком виникла словесна суперечка. При цьому невідомий чоловік, як їй стало відомо пізніше це був ОСОБА_3 , наніс ОСОБА_7 удар рукою, від якого останній впав на землю. В подальшому, ОСОБА_3 схилившись до ОСОБА_7 , наніс йому кілька ударів, точну кількість яких вона не може назвати, оскільки не бачила, однак зауважила, що бачила не менше 4-5 ударів. Після цього, вона разом із ОСОБА_10 почала бігти до місця події, і кричати, щоб ОСОБА_3 припинив свої дії. Підбігши до ОСОБА_7 вона побачила у останнього кров на обличчі та відсутність двох зубів.

Допитаний як свідок ОСОБА_9 надав суду аналогічні за своїм змістом покази, повідомивши, що точну кількість ударів він назвати не може, однак чітко бачив, що ОСОБА_3 наніс ОСОБА_7 біля п`яти ударів.

Допитаний в судовому засіданні за участю педагога-психолога малолітній свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що він разом із своїм батьком ОСОБА_3 рухались додому із с. Пеньківка Шаргородського району в с. Федорівка Шаргородського району. По дорозі біля лісу вони побачили поле, на якому росли кущі малини. Він попросив свого батька, щоб той зірвав йому невелику кількість малини, оскільки він зголоднів. Батько вирвав йому жменю малини, яку він з`їв, і вони поїхали далі. Проїхавши кілька метрів до його батька підійшов ОСОБА_7 який почав обзивати нецензурними словами, а потім взяв його за одяг, однак батько відмахнувся, після чого вони впали на землю. Після цього ОСОБА_6 побачив, що у ОСОБА_7 із носа пішла кров. ОСОБА_6 зазначив, що його батько був знервований ситуацією яка склалась, але ударів ОСОБА_7 не наносив. Можливо при падінні прижав рукою ніс останнього, від чого у нього виступила кров. Також повідомив, що крім нього нікого не було.

Педагог-психолог ОСОБА_11 повідомила, що жодного тиску на малолітнього свідка при допиті не здійснювалось, однак зазначила, що під час допиту малолітній свідок ОСОБА_6 використовував завчені фрази.

Крім цього, винуватість ОСОБА_3 підтверджується такими доказами:
-відомостями що містяться в витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000189 від 03 липня 2017 року відповідно до якого 02 липня 2017 року від ОСОБА_7 до Шаргородського ВП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява про те, що біля 20 години 30 хвилин за межами села Пеньківка Шаргородського району Вінницької області йому спричинив тілесні ушкодження невідомий чоловік;

-заявою потерпілого ОСОБА_7 про нанесення йому тілесних ушкоджень від 02 липня 2017 року;

-рапортом старшого інспектора Шаргородського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 від 02 липня 2017 року про надходження заяви ОСОБА_7 ;

-висновком експерта № 26 від 03 липня 2017 року відповідно до якого у ОСОБА_7 при судово-медичній експертизі було виявлено наступні тілесні ушкодження: синці в області повік правого ока, в правій скроневій ділянці; забита рана в правій скроневій ділянці; крововилив під слизову оболонку верхньої губи, садно на верхній губі зліва; травматичне видалення першого зуба зліва та другого зуба справа на верхній щелепі. Дані тілесні ушкодження утворились від дії твердих тупих предметів (предмета), яким могли бути і рука зажата в кулак та нога взута у взуття, можливо і 02 липня 2017 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я. Виходячи із описаних вище тілесних ушкоджень громадянину ОСОБА_7 було спричинено не менше трьох дій твердим тупим предметом (предметами). Ушкодження у громадянина ОСОБА_7 могли утворитись при обставинах вказаних у постанові про призначення експертизи.

-висновком експерта № 38 (додатковий) від 17 серпня 2017 року, відповідно до якого у громадянина ОСОБА_7 при судово-медичній експертизі було виявлено наступні тілесні ушкодження: синці в області повік правого ока, в правій скроневій ділянці; забита рана в правій скроневій ділянці; крововилив під слизову оболонку верхньої губи, садно на верхній губі зліва; травматичне видалення першого зуба зліва та другого зуба справа на верхній щелепі. Механізм та локалізація тілесних ушкоджень у громадянина ОСОБА_7 відповідають його показам і могли виникнути за обставин зазначених під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 . Тілесні ушкодження, які мали місце у громадянина ОСОБА_7 не могли утворитись внаслідок його самостійних дій, тобто самостійному їх спричиненні. Малоймовірно отримання вищевказаних тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту на тверду поверхню.

-відомостями, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2017 року та фото таблицями до нього, який проводився з потерпілим ОСОБА_7 , під час якого він розповів про обставини отримання ним тілесних ушкоджень та показав як це відбулось.
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КПК України).

Аналізуючи частину 2 статті 9 КПК України випливає наступне - прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КПК України.

Суд критично оцінює покази малолітнього свідка ОСОБА_6 , оскільки його допит ґрунтувався на частині завчених фраз, про що під час допиту зазначила педагог-психолог, а також тому, що він є зацікавленим у результаті вирішення справи, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 є його батьком.

Під час судового засідання, сторона захисту заявила клопотання про визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_7 неналежним та недопустимим доказом, однак жодного обґрунтування з цього приводу не вказала. Суд дослідивши зазначений доказ на його належність та допустимість не вбачає підстав для визнання його неналежним чи недопустимим, оскільки дану слідчу дію проведено у відповідності до вимог КПК України, а тому суд за наслідком його дослідження, вважає доказ таким, що відповідає вимогам глави 4 параграфу 1 КПК України щодо його належності та допустимості.

Отже, суд вважає доведеним у судовому засіданні те, що ОСОБА_3 своїми умисними діями завдав легкі тілесні ушкодження ОСОБА_7 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього, а тому кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, відсутність обставин що пом`якшують і відсутність обставин, що обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…

Так, у пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року, суд наголосив, що основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження, забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення.

Обставин пом`якшуючих покарання ОСОБА_3 та обставин обтяжуючих його покарання судом не встановлено.

Суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого статей 69, 69-1 КК України, а тому: з урахуванням усіх обставин у справі, ступеня тяжкості злочину, вчиненого обвинуваченим, особи винуватого, відсутності обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на думку прокурора, висловлену у судових дебатах, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до вимог абзацу 17, ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Виходячи з норми ст. 12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, є злочином невеликої тяжкості, оскільки за нього передбачено більш м`яке покарання, ніж позбавлення волі.

Із досудової доповіді, складеної Шаргородським районним відділом з питань пробації Центрально-Західного управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 10 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався. Проживає в будинку своєї матері, разом із двома малолітніми дітьми, виховує дітей самостійно. Ніде не працює, на життя заробляє тимчасовими заробітками на території с. Федорівка Шаргородського району Вінницької області. ОСОБА_3 є учасником бойових дій в зоні проведення АТО, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 . На обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває. Ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як середній. Ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній. Відповідно до висновку органу пробації - виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства (обмеження або позбавлення волі на певний строк або арешту) (а.с. 35-37).

З урахуванням цих обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливе в умовах застосування до нього покарання у виді громадських робіт.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

У кримінальному провадженні заявлено цивільний позов потерпілим ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Із позовної заяви вбачається, що потерпілий просить стягнути із ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в сумі 18000 грн та моральну шкоду в сумі 100000 грн (а.с. 8, 9).

12 лютого 2018 року потерпілим ОСОБА_7 надіслано до суду заяву про уточнення позовних вимог, з якої вбачається, що до матеріальної шкоди, оціненої в 18000 грн, потерпілий додає транспортні витрати, пов`язані із явкою в судові засідання, які він оцінює в 474,42 грн (а.с. 76).

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_3 , ОСОБА_7 поніс матеріальну шкоду в сумі 18000 грн. Вказана сума складається із необхідності протезування вибитих зубів, яке відповідно до довідки ПП «Клініка стоматології Гаврилюка» коштує 12000 грн, та у 6000 грн потерпілий оцінив витрати на ліки та поїздки до лікаря. Моральна шкода потерпілим оцінюється в 100000 грн, оскільки він терпів значний фізичний біль, а також відчував дискомфорт.

ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням … завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого… Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок …, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Судом встановлено, що злочинними діями обвинуваченого потерпілому заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Згідно з ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї… Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань… При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Потерпілим ОСОБА_7 надано суду належний та допустимий доказ заподіяння обвинуваченим матеріальних збитків в сумі 12000 грн, які полягають у необхідності протезування зубів, які втрачені внаслідок неправомірних дій обвинуваченого, встановлених судом. Стосовно 6000 грн, які витрачались потерпілим на лікування та поїздки до лікаря, суд доходить висновку про безпідставність стягнення вказаної суми із обвинуваченого, оскільки вона не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 303/4076/15-к.

Однак, вирішуючи питання розміру стягнення моральної шкоди, суд доходить висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення її в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень значно завищена.

Суд погоджується з наявністю моральної шкоди. Однак, суд виходить з того, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення позивача.

Об`єктивно оцінюючи усі обставини, суд оцінює моральну шкоду, яка завдана позивачеві в розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень.

Щодо відшкодування судових витрат понесених потерпілим ОСОБА_7 на явку до суду, в сумі 474 гривні 42 копійки, проаналізувавши докази надані ним, суд доходить висновку про їх часткове задоволення в сумі 193 гривня 90 копійок, оскільки з квитанції наданої на підтвердження придбання пального вбачається, що його купівля відбувалось 11 січня 2018 року о 12 годині 13 хвилин, тобто в день судового засідання та за час достатній для явки до суду. Квитанція на суму 199, 92 грн визнається судом недопустимим доказом, оскільки якість її друку позбавляє можливості суд зрозуміти її зміст. Квитанції на придбання квитків для проїзду в громадському транспорті від 11 серпня 2017 року та 25 жовтня 2017 року суд також визнає недопустимими доказами оскільки 11 серпня 2017 року судове засідання у даній справі не відбувалось, а 25 жовтня 2017 року в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 був відсутній (а.с. 78).

Відтак, враховуючи викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовної заяви потерпілого ОСОБА_7 в сумі 12000 (дванадцяти тисяч) гривень матеріальної шкоди, 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди та 199 (сто дев`яносто дев`ять) гривень 92 копійки судових витрат.

Крім цього суд враховує, що обвинуваченим ОСОБА_3 в судовому засіданні на запитання прокурора усно повідомлено про те, що він не заперечує щодо застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році». Останній посилається на п.п. «в», «д», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», а саме на те, що він є учасником бойових дій та у нього на утриманні перебуває двоє дітей. З огляду на це просив суд застосувати положення зазначеного Закону України, в частині перебування у обвинуваченого на утриманні двох малолітніх дітей.

Заслухавши думку обвинуваченого, його захисника та прокурора, суд доходить висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень Закону України «Про амністію у 2016 році», з огляду на таке.

Як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч. 2 ст. 86 КК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Згідно пункту «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили: не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Відповідно до ст. 10 зазначеного Закону України питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений (підсудний) або засуджений заперечує проти цього.
Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає свою згоду суду в усній чи письмовій формі з обов`язковим зазначенням цього в журналі судового засідання.
Згідно ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Із досудової доповіді, складеної відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , досліджуваної судом у судовому засіданні вбачається, що останній проживає в будинку своєї матері, разом із двома малолітніми дітьми, виховує дітей самостійно.

Прокурор ОСОБА_4 просив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 . Закон України «Про амністію у 2016 році».

Враховуючи, що ОСОБА_3 є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про амністію в 2016 році» у зв`язку з тим, що на день набрання чинності цим Законом він є батьком двох неповнолітніх дітей віком до 18 років, стосовно яких не позбавлений батьківських прав, кримінальне правопорушення у вчиненні якого він обвинувачується не є тяжким або особливо тяжким, а також те, що Закон України «Про амністію в 2016 році» поліпшує становище обвинуваченого, зокрема, передбачає звільнення його від призначеного покарання, суд вважає необхідним звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» .
Судом роз`яснюється обвинуваченому ОСОБА_3 наслідки застосування амністії, а саме, що в подальшому протягом десяти років до нього не може бути застосовано амністію.
Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати становлять 199,92 грн.

Підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому немає.

Керуючись статтями 368-371, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 12000 (дванадцять тисяч) гривень, моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень та 199 (сто дев`яносто дев`ять) гривень 92 копійки процесуальних витрат.

Звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році».
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Згідно зі статтями 376, 392, 393, 395, 532 КПК України вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1