Справа № 675/3185/18
Провадження № 1-в/675/12/2019
У Х В А Л А

"04" квітня 2019 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ізяславі у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків: визнати порушення прав ОСОБА_5 , передбачених ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 28 Конституції України, які полягають у «жорстокому, нелюдському покаранні ДВП України»; визнати виконаним вирок Угорської Республіки станом на 05 липня 2019 року; визначити дату звільнення ОСОБА_5 05 липня 2019 року. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що він відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», оскільки він був засуджений до довічного позбавлення волі з можливістю умовного звільнення не раніше ніж через 25 років Будапештським міським судом Угорської Республіки. Засуджений вважає незаконними рішення судів України, якими визнано вирок Будапештського міського суду Угорської Республіки, оскільки умовно-дострокове звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі діючим у Україні законодавством заборонено. ОСОБА_5 зазначає, що рішення судів України позбавили його права на волю, погіршили його становище, внаслідок чого його піддано «жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність» покаранню у виді довічного позбавлення волі, чим порушені права засудженого, передбачені ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 28 Конституції України. ОСОБА_5 звернув увагу суду, що станом на 05 липня 2019 року він відбуде 25 років позбавлення волі як визначено у вироку, а тому засуджений вважає, що не звільнивши його 05 липня 2019 року суд порушить вимоги діючого законодавства України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тоді як звільнення ОСОБА_5 відповідатиме вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

ОСОБА_5 засуджений вироками Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року за абз. 1 параграфа 166 та пунктами с, d, f параграфу 166 Кримінального кодексу Угорщини до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з можливістю умовного звільнення не раніше ніж через 25 років з остаточною висилкою з території Угорської Республіки.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року визнано вказані судові рішення Угорської Республіки, постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. У відповідності з судовим рішенням Республіки Угорщини визначена можливість вирішення питання про умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 після відбуття 25 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року змінена: ОСОБА_5 вважається засудженим за ст. 93 п. п. г, е КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі. В решті постанова залишена без змін.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишені без змін.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк тримання під вартою з 05 серпня 2000 року по 22 квітня 2004 року включно.

Засуджений ОСОБА_5 , захисник засудженого ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував.

Допитавши засудженого, вислухавши позицію захисника, висновок прокурора, перевіривши матеріали, додані до заяви, особову справу засудженого, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як визначено п. 3 ст. 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, виконання вироку регулюється законодавством держави виконання вироку, і тільки ця держава має право приймати всі відповідні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 611 КПК України, виконання покарання в Україні стосовно переданої особи, засудженої вироком суду іноземної держави, здійснюється згідно з кримінально-виконавчим законодавством України. До особи, переданої в Україну для подальшого відбування покарання, може бути застосовано умовно-дострокове звільнення, амністію або здійснено помилування у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Таким чином довічне позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу без зазначення строку покарання.
У вироці Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року абз. 3 пп.10 п. VІ зазначено, що «мета покарання, передбачена для обвинуваченого … з увагою до принципів визначення міри покарання… не буде досягнута шляхом позбавлення волі на визначений термін. Тому … суд визначив обвинуваченому ( ОСОБА_5 ) міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму.» Офіційний переклад вказаного документа, наданий Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, перебуває у матеріалах особової справи засудженого і був досліджений судом.
Згідно ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є:
відбуття строку покарання, призначеного вироком суду;
закон України про амністію;
акт про помилування;
скасування вироку суду і закриття кримінального провадження;
закінчення строків давності виконання обвинувального вироку;
умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;
хвороба;
інші підстави, передбачені законом.
Вироком Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року встановлено, що ОСОБА_5 може підлягати умовному звільненню не раніш, ніж через 25 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Підстава для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання визначена ч. 2 ст. 81 КК України, згідно якої умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Таким чином відповідно до вимог ст. 81 КК України основною підставою для умовно-дострокового звільнення є саме факт доведення засудженим свого виправлення.
Ретельно дослідивши вироки Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року, суд приймає до уваги, що у вказаних вироках судами Угорської Республіки не визначена дата закінчення строку відбування покарання ОСОБА_5 .

Крім того, суд приймає до уваги, що на момент розгляду клопотання визначена самим ОСОБА_5 дата 05 липня 2019 року не настала.

Інших об`єктивних даних, які б переконували суд у тому, що ОСОБА_5 підлягає звільненню 05 липня 2019 року, суду надано не було.

За таких обставин суд приходить до висновку, що законні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст. ст. 51, 64, 81 КК України, ст. 152 КВК України , ст. ст. 371, 372, 395, 537, 539 КПК України,

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків, відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1