МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/812/174/19 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000134 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`яна Балка Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, який має середню технічну освіту, працюючого, неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурори: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачений ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_11 ,
потерпілий ОСОБА_7 ,
представник потерпілого ОСОБА_12 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги потерпілого.
Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2018 року скасувати в частині звільнення від відбування покарання та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за частиною 2 статті 286 КК України на 5 (п`ять) років позбавленні волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, а також змінити вирок в частині стягнення матеріальної шкоди на стягнення у розмірі 77 782,45 гривень та в частині стягнення моральної шкоди на стягнення в розмірі 1 000 000,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, із звільненням, на підставі статті 75 КК України, відбування покарання з випробуванням на строк 3 (три) роки та покладенням, на підставі статті 76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 69732 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять дві) гривні та моральну шкоду в розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз в сумі 6418 (шість тисяч чотириста вісімнадцять) гривень 20 копійок.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги потерпілого.
Не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичних обставин провадження, встановлених судом, вважає вирок суду першої інстанції незаконним і таким, що підлягає скасуванню через істотне порушення норм матеріального та процесуального права.
На думку апелянта, суд першої інстанції застосував пом`якшувальні обставини, які у дійсності не мали місця, а також зазначає, що судом враховані не всі докази стосовно його витрат.
Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні вибачення не просив, у добровільному порядку відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не здійснив, а тому, на думку апелянта, підстав для ухвалення оскаржуваного вироку із застосуванням пом`якшувальних обставин не було.
Вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі статті 75 КК України.
Зазначає, що при ухваленні вироку судом першої інстанції не були взяті до уваги чеки на загальну суму 8050 (вісім тисяч п`ятдесят) гривень 45 копійок, які підтверджують його витрати на лікування.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що 3 червня 2016 року близько 07 год. 20 хв., водій ОСОБА_8 , керував транспортним засобом марки «ЗАЗ-Daewoo Т13110», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у світлий час доби по асфальтованій проїзній частині вул. Троїцької в м. Миколаєві, яка має по дві смугу руху у кожному напрямку, зі сторону вул. Новозаводської у напрямку вул. Космонавтів, зі швидкістю близько 60 км/год.
У цей же час, в зустрічному для транспортного засобу марки «ЗАЗ-Daewoo Т13110», номерний знак НОМЕР_1 , напрямку, по смузі зустрічного руху, зі швидкістю близько 60 км/год, рухався мотоцикл марки «ІЖ 611401001», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
У районі перехрестя з вул. Новозаводською в м. Миколаєві, водій ОСОБА_8 , грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, перед початком перестроювання та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху на дорозі з двостороннім рухом, яка має щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, виїхав на смугу, призначену для зустрічного руху.
Внаслідок цього, водій ОСОБА_8 допустив зіткнення передньою лівою частиною свого транспортного засобу марки «ЗАЗ-Daewoo Т13110», номерний знак НОМЕР_1 , з лівою передньою частиною мотоциклу марки «ІЖ 611401001», номерний знак НОМЕР_2 . Після зіткнення обидва транспортні засоби продовжили рух та здійснили наїзд на припаркований біля правого узбіччя (по напрямку руху мотоциклу) транспортний засіб марки «ВАЗ 21063», номерний знак НОМЕР_3 , водій якого ОСОБА_13 , знаходився поза межами транспортного засобу.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу марки «ІЖ 611401001», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення потерпілого та його представника на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, думку прокурора, який просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи та кваліфікація за частиною 2 статті 286 КК України апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Що стосується застосування положень статті 75 КК України, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно положенням частини 1 статті 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі статті 75 КК України, суд першої інстанції зазначив, що враховує дані щодо особи обвинуваченого, зокрема те, що він вперше вчинив злочин, при цьому хоча й тяжкий, але вчинений з необережності, а також визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення та повне визнання цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_8 , раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, беручи до уваги його позитивну характеристику, молодий вік, наявність постійного місця роботи за яким теж характеризується позитивно, дані досудової доповіді органу пробації, згідно якої є доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, а також час, який минув з дня вчинення злочину та відсутність даних щодо скоєння ним протягом цього періоду яких-небудь протиправних діянь, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування основного покарання у виді позбавлення волі і, відповідно, його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Твердження апелянта щодо визнання судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання обставин, які пом`якшують покарання, є не слушними, так як судом не прийнята обставина, яка пом`якшує покарання визначена у обвинувальному акті у виді щирого каяття обвинуваченого.

Що стосується цивільного позову, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно приписів статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог частини 2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
У частині 1 статті 368, частинах 3, 4 статті 374 КПК України, передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
При цьому, суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням та шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Суд першої інстанції встановив, що шкоду потерпілому ОСОБА_7 було завдано внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, у результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів.

Статтею 3 Закону України № 1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно приписів статей 22, 29 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, ухваленому в постанові 4 липня 2018 року (Справа № 755/18006/15-ц, Провадження № 14-176 цс 18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку.

На момент ДТП, як видно з матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_8 перед третіми особами, відповідно до страхового полісу серії АІ №8197227, була застрахована згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «ЗАЗ Daewoo T13110», номерний знак НОМЕР_1 .

Разом з тим, як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов у кримінальному провадженні, в порушення вказаних вище вимог Закону, не з`ясував обставини щодо страховика завдавача шкоди, лімітів відповідальності страховика, можливість притягнення як співвідповідача відповідної страхової компанії, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обгрунтоване рішення.

За такого, на підставі пункту 3 частини 1 статті 409, частини 1 статті 412 КПК України, в частині вирішення цивільного позову, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, з направленням до суду першої інстанції для вирішення в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статями 376, 404, 407, 409, 412, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити новий розгляд в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: