ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/166/19 Справа № 202/6326/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника третьої особи,
щодо майна якої вирішується
питання про арешт ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000909,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , було задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено будь-яким особам, окрім потерпілого ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , користуватися або розпоряджатися вищевказаним майном.
Рішення суду обґрунтовано тим, що клопотання слідчого є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки виникла необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру з обов`язковою забороною розпорядження, користування та відчуження арештованим майном з метою встановлення всіх обставин справи, так як 09 листопада 2018 року квартиру АДРЕСА_2 у відповідності до ч. 1 ст. 98 КПК України, визнано у кримінальному провадженні речовим доказом.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2018 року та скасувати її.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказана ухвала була отримана представником власника квартири ОСОБА_7 23.01.2019 року в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, оскільки розгляд клопотання про накладення арешту на майно був здійснений без повідомлення та участі власника майна ОСОБА_8 .
Вказує, що зазначена в ухвалі квартира АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2018 року, реєстровий №856. Слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі не наведено будь-яких доказів чи аргументів, які б свідчили про неправомірний характер набуття ОСОБА_8 права власності на арештоване майно, а накладена заборона на користування та розпорядження майном порушує права власника на володіння, користування та розпорядження ним. Також вважає, що слідчий суддя не врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності, оскільки ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000909 не є підозрюваним, жодних претензій будь-якого характеру, в тому числі фінансового, особисто ОСОБА_11 покупцю квартири ОСОБА_8 не пред`являв. Правовідносини, що склалися між продавцем квартири ОСОБА_11 та покупцем ОСОБА_8 мають цивільно-правовий характер. Жодних доказів того, що покупець не розрахувався із продавцем в ухвалі про накладення арешту на майно не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, думки адвоката ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав за викладених в ній підстав, прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції та просив ухвалу суду залишити без змін, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про дотримання апелянтом строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без участі третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, чи її представника, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останніх обчислюється з дня отримання ними копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить. Тому колегія суддів не вважає, що в даному випадку наявний пропуск цього строку, а отже й не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду.
Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 0000909, розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2018 року на підставі заяви ОСОБА_12 від 09.10.2018 року, полягає у тому, що невідомі особи, всупереч діючому законодавству, шахрайським способом, використовуючи заздалегідь пробні документи, здійснюють незаконне відчуження нерухомого майна, яке розташоване на території м. Дніпро.
У ході досудового розслідування встановлено, що у серпні 2018 року невстановлені особи, всупереч діючому законодавству, шахрайським способом та шляхом підробки офіційних документів, здійснили незаконне відчуження (перереєстрацію) нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , власником якої є гр.. ОСОБА_10 .
У випадку, що розглядається, під час розслідування даного кримінального правопорушення, у слідчого цілком обгрунтовано виникла версія про те, що вказане нерухоме майно - житлова квартира за адресою: АДРЕСА_3 , набуте протиправним шляхом, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а також вказана квартира є об`єктом (предметом) кримінально-протиправних дій.
Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 09 листопада 2018 року вищезазначене нерухоме за адресою: АДРЕСА_3 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000909.
Це дає достатні підстави для припущення, що відбувся факт вчинення шахрайських дій, передбачених кримінальним законом, що є достатньо обґрунтованим для проведення кримінального розслідування та вжиття відповідних забезпечувальних заходів і запобігання ризикам у вигляді настання суспільно небезпечних наслідків в результаті реалізації (відчуження) нерухомого майна третім особам, що призведе до завдання законним володільцям майнової шкоди у великих розмірах, а також на даний час є безпосередньо об`єктом вчинення кримінального правопорушення і має доказове значення під час досудового розслідування. Дану позицію слідства підтримав суд першої інстанції під час розгляду клопотання про арешт вищевказаного майно та своїм рішенням задовольнив його, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, щодо майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речового доказу, достатніх для вжиття на цьому етапі досудового розслідування заходів забезпечення кримінального провадження, а отже арешт на це майно був накладений з дотриманням вимог закону, і доводи апеляційної скарги такого висновку колегії суддів не спростовують.
Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
Таким чином, з огляду на викладене, арешт на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 був накладений з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги щодо недостатнього встановлення самого факту вчинення кримінального правопорушення для накладення арешту на майно, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищезазначеного висновку колегії суддів.
Що стосується апеляційних вимог в частині того, що ОСОБА_8 в даному кримінальному провадженні не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого, та він жодним чином не має відношення до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки з практики Європейського суду з прав людини, зокрема з його рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», випливає, що для вирішення питання про обмеження прав та свобод особи на етапі досудового розслідування обставини, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення.
Відносно ж посилань апелянта на недостатню обґрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна, колегія суддів вважає їх такими, що є його особистою суб`єктивною оцінкою та не обґрунтовують необхідності скасування вірного по суті судового рішення.
З огляду на вищенаведене, підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000909 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4