Дата документу 22.01.2019 Справа № 314/754/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/163 /19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/754/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_7 , який відбуває покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)», надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_7 до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений просить розглянути справу відносно нього та застосувати до нього положення ст. 81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 29.04.2014 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст.ст. 70, 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 18.02.2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 29.04.2014 року по 30.05.2014 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.

Як було встановлено судом, ОСОБА_7 з 24.06.2014 року відбуває покарання в державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)». За час відбування покарання засуджений характеризувався наступним чином: вимоги режиму відбування покарання порушував, за що мав 5 стягнень, накладених правами начальника колонії. За сумлінну поведінку та ставлення до праці 5 разів заохочений правами начальника колонії та 1 раз правами начальника відділення СПС. Працевлаштований в овочевому складі. До праці ставиться задовільно. Згідно п. 5 ст. 118 КВК України залучався без оплати праці до роботи по благоустрою колонії, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених. До праці ставиться задовільно. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної, так і негативної спрямованості. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Відповідно до ст. 123 Кримінально-виконавчого кодексу України не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Відповідно до ст. 59 КВК України підтримує зв`язок з рідними шляхом телефонних розмов. Засуджений під час відбування покарання не перебуває на профілактичному обліку. За вироком суду позову не має.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час відбування покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)» засуджений ОСОБА_7 протягом часу відбування покарання у період 2016-2018 років був працевлаштований лише протягом незначного проміжку часу, а саме у 2016 році працював лише протягом 6 місяців, у 2017 році працював лише один місяць, у 2018 році взагалі не працював, що є дуже незначним. Згідно медичної довідки, наданої установою виконання покарань щодо стану здоров`я засудженого, ОСОБА_7 є здоровим. Рішенням комісії установи від 30.06.2017 року засудженому відмовлено у застосуванні щодо нього умовно-дострокового звільнення як такому, що не довів своє виправлення.

Отже, засуджений ОСОБА_7 , як це слушно було зазначено судом, за весь час відбування ним покарання не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, оскільки його поведінка у період відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною.

Однією із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

За відомостями, наданими адміністрацією державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)», 02.12.2015 року, 12.09.2016 року та 30.06.2017 року комісією установи відмовлено ОСОБА_7 у застосуванні до нього заохочувальних норм, передбачених ст. 101 КВК України, ст. 82 та ст. 81 КК України відповідно, як такому, що не став на шлях виправлення та не довів своє виправлення.

До того ж, засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі взагалі не навів жодного доводу на підтвердження того, що він довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці та заслуговує на застосування до нього заохочувальної норми у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Висновок районного суду про те, що до засудженого ОСОБА_7 не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином обґрунтований, тому підстав для задоволення апеляційної скарги судова колегія не вбачає, оскільки на даний час відсутні переконливі дані, які б свідчили про виправлення засудженого ОСОБА_7 і слугували б підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Отже, ухвала суду є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4