Постанова

Іменем України
20 листопада 2018 року

м. Київ
Справа № 759/17813/16-к

Провадження № 51 4990 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника засуджених
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

розглянув в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0010958 від 03 листопада 2016 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та громадянина Грузії, зареєстрованого в Грузії, в Україні не зареєстрованого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ст. 185 ч. 3 КК України,
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та громадянина Грузії, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
за ст. 185 ч. 3 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року засуджено:

- ОСОБА_6 за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік і на нього покладено відповідні обов`язки.
- ОСОБА_7 за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік і на нього покладено відповідні обов`язки.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави після набрання вироком законної сили вказано скасувати і повернути внесену суму як предмет застави заставодавцю.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту після набрання вироком законної сили вказано скасувати.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
Так, 03 листопада 2016 року близько 11 години 20 хвилин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, таємно, попередньо відімкнувши за допомогою невстановленого досудовим розслідуванням предмету обидва замки вхідних дверей, викрали з квартири АДРЕСА_4 чоловічий годинник марки «CASIO EDIFICE» вартістю 4 390 грн., чим завдали потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця злочину втекли, однак в подальшому були затримані пересічними громадянами разом з викраденим майном.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в порядку ст. 379 КПК України виправлено описку у мотивувальній частині зазначеного вироку та вказано на другій сторінці в першому абзаці замість слів та букв « ОСОБА_11 » читати « ОСОБА_10 ».
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_12 без задоволення.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України роз`яснено вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року в частині вирішення питання щодо повернення застави та зазначено, що оскільки обраний ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави, після набрання вироком законної сили скасований, то заставу в розмірі 87 000 гривень необхідно повернути ОСОБА_13 .
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає необґрунтованими висновки судів обох інстанцій щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, внаслідок чого їм призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ними злочину та їх особам внаслідок м`якості.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні частково підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити частково, а ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Захисник в судовому засіданні вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та правильність кваліфікації їх дій за ст. 185 ч. 3 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У ст. 75 ч. 1 КК України встановлено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК України і невідповідність у зв`язку з цим призначеного ОСОБА_6 , ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ними злочину та їх особам внаслідок м`якості та необґрунтованість вироку суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону і не спростовують висновки суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 , ОСОБА_7 покарання із застосуванням цієї статті.
При призначені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, дані про особи засуджених та обставини, що пом`якшують покарання.
Так, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про їх особи, кожен з яких раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, одружений, ОСОБА_6 має на утриманні вагітну дружину, а ОСОБА_7 - двох неповнолітніх дітей. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_6 готується до оперативного втручання внаслідок захворювання. Щире каяття враховано кожному із засуджених як обставина, що пом`якшує покарання, а обставин, що обтяжують їх покарання встановлено не було.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив кожному із засуджених покарання в межах санкції ст. 185 ч. 3 КК України та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засуджених без їх ізоляції від суспільства, звільнивши їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а прийняте рішення належним чином мотивував.
Покарання засудженим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, призначене їм покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При розгляді апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 суд апеляційної інстанції її доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, щодо безпідставності застосування до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ст. 75 КК України перевірив і своє рішення належним чином мотивував, зазначивши підстави, з яких визнав її необґрунтованою. При цьому, апеляційний суд зазначив, що в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 надав характеристику з місця проживання, відповідно до якої він характеризується позитивно, а також надав характеристику з місця роботи, відповідно до якої ОСОБА_6 з 18.02.2017 року працює в пекарні ПП « ОСОБА_14 » на посаді пекаря, за час роботи зарекомендував себе як хороший спеціаліст, який в колективі користується повагою та авторитетом. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 також надав характеристику з місця роботи та проживання, за якими він характеризується виключно позитивно. Врахувавши усі зазначені обставини, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без їх ізоляції від суспільства, та обґрунтованості вироку в частині застосування до них звільнення від відбування покарання з випробуванням. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги, скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд

ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3