ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/1564/16-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/489/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 121 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілого - ОСОБА_12 ,

представника потерпілого - ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 червня 2017 року,стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 червня 2017 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Лозова Харківської області, громадянин України, з вищою базовою освітою, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
За ч.1 ст.263 КК України ОСОБА_8 визнаний невинуватим та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення.

Вказаним вироком встановлено, що 27.12.2015 року близько 23.41 год. ОСОБА_8 , разом з неповнолітніми ОСОБА_15 та ОСОБА_16 прийшли на зупинку «Торговий центр» на м-ні 2 у м. Лозова Харківської області, де розташувались на лавці під навісом і розпочали вживати їжу та розпивати пиво. Приблизно о 23.50 год. на вказану зупинку під навіс підійшли раніше незнайомі їм ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 , які також вживали пиво і розмовляли між собою. Коли ОСОБА_8 , разом з неповнолітніми ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , почали виходити з приміщення зупинки та проходили повз ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, висловився на адресу ОСОБА_8 нецензурною лайкою, після чого, правою рукою наніс ОСОБА_8 , близько 3 ударів кулаком в область голови, а також ногою в область грудної клітини. Приблизно о 23.55 год. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , відійшовши від зазначеної зупинки приблизно на 40 метрів в сторону пам`ятника загиблим в Афганістані, що розташований на м-ні 2 у м. Лозова, де ОСОБА_8 сказав неповнолітнім ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , що не збирається залишати отриману образу без уваги і має намір розібратись з кривдником, а також попросив їх підтримати його у разі виникнення бійки, на що останні відповіли згодою.
Після цього, приблизно в 00.05 год. ОСОБА_8 закутав свою голову в шарф, що був при ньому, закривши таким чином своє обличчя, і разом з ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які одягли на свої голови маски-«балаклави» та мали при собі заздалегідь знайдені дерев`яні палки, повернулись на зупинку, де знаходились ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 . Неповнолітні ОСОБА_15 і ОСОБА_16 зупинились неподалік навісу зупинки, де зустріли ОСОБА_12 . В цей час ОСОБА_8 , зайшов на зупинку «Торговий центр», де на ґрунті раніше виниклої образи і особистих неприязних відносин розпочав бійку з ОСОБА_17 перед навісом зупинки, в ході якої, з заднього карману куртки ОСОБА_8 дістав ніж та маючи умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, тримаючи ніж у долоні лівої руки, а правою рукою заламавши руку ОСОБА_17 за його спину, наніс ОСОБА_17 вісім ударів ножем по тулубу в область спини, плечей та верхніх кінцівок, спричинивши останньому колото-різані рани на спині: у внутрішнього краю правої лопатки, в області проекції 5-го грудного хребця, дві в області проекції 8-го грудного хребця, в області проекції 9-10 ребер зліва по лопаточній лінії, в області 5-го межреберья по середній пахвовій лінії зліва, в області проекції 4-го межреберья справа по задній пахвовій лінії, на задній поверхні правого дельтоподібного м`язу (деякі з цих ран проникають в плевральні порожнини); різана скальпована рана на зовнішній зверхні правого плеча в нижній третині. За ступенем тяжкості вищевказані колото-різані рани, що проникають в плевральні порожнини, являються тяжкими тілесними ушкодженнями, як небезпечні для життя. Вищезазначені колото-різані рани спини, що не проникли в плевральні порожнини та різана рана правого плеча являються легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цих ударів ОСОБА_17 впав на землю, а ОСОБА_8 перестав наносити удари останньому.
В подальшому побачивши як у бік ОСОБА_8 направляється ОСОБА_12 у нього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_8 напав на ОСОБА_12 , і завдаючи йому удари кулаками, заштовхав ОСОБА_12 у глиб навісу зупинки, де, тримаючи в долоні лівої руки ножа, умисно наніс потерпілому удари руками та ножем, в область спини, плечей, верхніх та нижніх кінцівок, а також один удар пустою пляшкою в область голови, в результаті яких ОСОБА_12 були спричинені: гостра черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку середнього ступеня тяжкості з травматичним субарахноїдальним крововиливом і пневмоцефалією, яка ускладнилась у теперішній час розвитком лікворно-гіпертензіонного і вестибуло- атактичного синдромів, забійних ран на волосистій частині голови в тіменно-потиличній, правій і лівій скронево-тіменних областях, бокового сколу 1-го зуба верхній щелепі справа, підшкірної гематоми в області лоба; різані рани на шкірі носо-губного трикутника на границі з червоною каймою верхньої губи і в пасті підборіддя справа, доходячи до рівня проекції середньої третини правої дуги нижньої щелепи; колото-різане поранення спини зліва на 1 см донизу від ліву плевральну порожнину з розвитком пневмоторакса і травматичного шоку 2-3 ступеню; непроникаючі колото-різані поранення на спині зліва на 1,5 см вправо від заднього краю лівої пахвової впадини по задньо-пахвовій лінії, по лівій боковій поверхні грудної клітки в області проекції 4 ребра по задньо-пахвовій лінії, по передній поверхні живота зліва на 6 см донизу від краю реберної дуги по середньоключичній лінії, колото-різані рани в області проекції правого плечового суглоба по передній і зовнішній поверхні, по зовнішній поверхні правого плеча в середній третині, по внутрішній поверхні правого плеча в середній третині, по зовнішній поверхні лівого стегна в верхній і середній третині. За ступенем тяжкості вищевказане колото-різане поранення спини, проникаюче в ліву плевральну порожнину являється тяжким тілесним ушкодженням як небезпечним для життя, вищевказана гостра черепно-мозкова травма являється середньої тяжкості тілесним ушкодженням по критерію тривалості розладу здоров`я понад 1 день, вищевказані непроникаючі колото-різані рани грудної клітки і черева, колото-різані рани правої верхньої і лівої нижньої кінцівок, різані рани на обличчі являються легкими тілесними ушкодженнями, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
У цей час до ОСОБА_8 підійшов неповнолітній ОСОБА_16 , який забрав у нього ніж, а також намагався разом з ОСОБА_15 відтягти ОСОБА_8 від ОСОБА_12 , але їм це не вдалося. Після цього, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відбігли від зупинки, а ОСОБА_8 залишився у приміщенні зупинки разом з ОСОБА_12 .
ОСОБА_8 спричинивши ОСОБА_12 вищевказані тілесні ушкодження та завершивши свій умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, залишивши ніж в приміщенні зупинки, самостійно покинув місце пригоди.

Окрім того ОСОБА_8 обвинувачувався в тому , що усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне придбання та зберігання бойових припасів, з метою використання їх в особистих цілях, без передбаченого законом дозволу, придбав у не встановлений час у не встановленої особи бойові припаси - 89 бойових проміжних патронів 5,45x39 АК, калібру 5,45 мм, призначених для стрільби з бойової нарізної зброї відповідного калібру, та незаконно зберігав їх за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_2 . 30.12.2015 під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 за вказаною адресою, було виявлено та вилучено згідно висновку судово-балістичної експертизи №7 від 26.01.2016 - 89 бойових проміжних патронів 5,45x39 АК, калібру 5,45 мм, заводського виготовлення, призначених для стрільби з бойової нарізної зброї відповідного калібру і типорозміру патронника (автомата, кулемета системи Калашникова), які являються боєприпасами.

ОСОБА_8 за цим обвинуваченим за ч. 1 ст.263 КК України у незаконному придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу судом першої інстанції було виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , потерпілий ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 подали на нього апеляційні скарги.
До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 від своєї апеляційної скарги відмовився . Окрім того захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_8 відмовились від поданих клопотань щодо застосування Закону України «Про амністію в 2016 році».

Прокурор в апеляційній скарзі просить повторно в повному обсязі допитати вже допитаних судом першої інстанції свідків, та дослідити письмові докази , які були вже досліджені судом першої інстанції .
Також просить вирок Лозівского міськрайонного суду Харківської області від 13.06.2017 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, п.1 ч.2
ст. 115 КК України , ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.15, п.1 ч.2
ст. 115 КК України - 15 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України - 4
роки позбавлення волі; застосувавши ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом
поглинання менш тяжкого покарання більш тяжким, призначити остаточне
покарання у виді 15 років позбавлення волі.
В обґрунтування вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того зазначає, що судом не в повній мірі були прийняті до уваги ряд доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15 п.1 ч.2 ст.115 КК України та ч.1 ст. 263 КК України. Висновок суду про нібито недоведеність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України являється невірним. Зокрема прокурор не згоден з висновками суду першої інстанції , що ОСОБА_8 не мав умислу на позбавлення життя потерпілих, і посилається на те, що недоведеність умислу на позбавлення життя потерпілих мала місце внаслідок причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 .
Посилаючись на зміст досліджених судом доказів прокурор вважає, що суду необхідно було надавати оцінку злочинним діям ОСОБА_8 в комплексі, у сукупності, починаючи із конфлікту, який образив ОСОБА_8 та закінчуючи його подальшою поведінкою, яка включала в себе планування нападу на потерпілих, сам напад, тілесні ушкодження, які ним завдавалися потерпілим, їх кількість та механізм нанесення, причину припинення злочинного посягання. Суд повинен був також враховувати всі тілесні ушкодження спричинені потерпілим, а не тільки проникаючі в плевральну порожнину, оскільки вони були завдані в один час, при одних і тих же обставинах.
Прокурор вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину , передбаченого ч.1 ст. 263 КК України. При цьому посилається на те, що набої були вилучені за місцем мешкання обвинуваченого. У вироку зазначено, що ОСОБА_8 проходив тренування та бойову підготовку, в зв`язку з цим, він мав безпосередній доступ до боєприпасів. Зазначає , що судом не взято до уваги, що сторона захисту, протягом судового розгляду змінювала свою версію, згідно якої патрони опинилися за місцем мешкання ОСОБА_8 .

Потерпілий ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 червня 2017 року - скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст. 115 КК України , ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.15, п.1 ч.2
ст. 115 КК України - 15 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України - 4
роки позбавлення волі; застосувавши ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом
поглинання менш тяжкого покарання більш тяжким, призначити остаточне
покарання у виді 15 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду; невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження; та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.
Потерпілий посилається на те, що суд перекрутив докази , а саме: вказав, що ОСОБА_8 під час бійки з потерпілими використовував ніж тупою частиною клинка, хоча обвинувачений не вказував на досудовому слідстві та в суді про це.
Посилаючись на висновок судово-медичної експертизи № 138-ЛЗ/16 від 15.04.2016 року щодо кількості тілесних ушкоджень ;
на пояснення свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 про те, що після спричинених ушкоджень потерпілий впав на підлогу зупинки та не міг здійснювати опір обвинуваченому;
на те, що після того , як ОСОБА_20 відібрав у ОСОБА_21 ніж, вказані свідки намагались відтягти обвинуваченого, але останній продовжив наносити ОСОБА_22 удари по голові кулаками та пляшкою, потерпілий ОСОБА_22 вважає, що ОСОБА_21 мав умисел на позбавлення його життя.
Окрім того потерпілий вважає, що суд призначив ОСОБА_8 явно несправедливе, занадто м`яке покарання , зважаючи на зухвалість , жорстокість злочину та його наслідки, про що пояснив при апеляційному розгляді.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_23 , адвокат ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі просить вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.06.2017 року - змінити, пом`якшивши покарання ОСОБА_8 - призначивши покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Застосувати до ОСОБА_8 ст. 75 КК України та звільнити останнього від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
В обґрунтування вимог посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог закону при ухваленні вироку не врахував наявність пом`якшуючих обставин, а саме: щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання, який був викликаний аморальною і протиправною поведінкою самих потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_17 . Цей стан виник у винного раптово; вчинений злочин був відповідною і негайною реакцією на неправомірну поведінку ОСОБА_12 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
Посилається і на те, що суд при ухваленні вироку не врахував те, що ОСОБА_8 першому було нанесено удари потерпілим ОСОБА_12 , в результаті чого, згідно висновку експерта, було заподіяно легкі тілесні ушкодження. Дані обставини підтверджуються показами свідків та іншими доказами які були досліджені судом.
Крім того судом не враховано дані, що позитивно характеризують особу винного а саме те, що: ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався; їздив на полігон у Донецьку область; перебував у молодіжній спілці «Патріот України» та інших; намагався вступити до добровольчих батальйонів та приймав участь у мирних заходах; вступив до Харківського національного університету ім. Сковороди, де отримав ступінь бакалавра, є студентом історичного факультету 5 курсу заочної форми навчання; за місцем навчання характеризується позитивно; на спеціальних обліках не перебуває; має постійне місце проживання; після втрати батька у 2015 році допомагає матері та бабусі.

Вислухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні; пояснення представника потерпілого та потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу потерпілого , який також наполягав на призначенні обвинуваченому більш суворого покарання; пояснення захисників та обвинуваченого , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , при цьому обвинувачений пояснив , що не заперечує фактичні обставини встановлені судом і наполягав, що умислу на вбивство потерпілих не мав ; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає , зважаючи на наступне.

Згідно ч.3 ст.404 КПК України , за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Клопотання прокурора про повторне дослідження доказів сторони обвинувачення, а саме повторно допитати в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , а також дослідити протокол огляду місця події від 27.12.2015 року, протокол перегляду відеозаписів із камер відео спостереження, відеозаписи із камер відео спостереження від 27.12.2015 року, висновок судово-медичної експертиза №39-Л3/І6 від 16.02.2016 року, висновок судово-медичної експертиза №41-ЛЗ/16 від 16.02.2016 року, протоколи одночасного допиту між ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_17 , протокол одночасного допиту між ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , протокол одночасного допиту між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_16 , протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_27 , протокол впізнання ножа від 13.04.2016, висновок судово-медичної експертизи №138-Л3/І6 від 15.04.2016 року, висновок судово-медичної експертизи №147-ЛЗ/16 від 18.04.2016, висновок судово-біологічної експертизи №14 від 14.03.2016 року, висновок судово-медичної експертизи №12-ЛМК/16 від 05.04.2016 року, висновок судово-медичної експертизи №13-ЛМК/16 від 30.03.2016 року, протокол одночасного допиту між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , протокол одночасного допиту між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , протокол одночасного допиту між ОСОБА_8 та ОСОБА_17 , протокол одночасного допиту між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 - є безпідставним, необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки в апеляційній скарзі не наведено жодних, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, підстав для повторного дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції. Всі докази обвинувачення відповідно до вироку та журналу судового засідання досліджувались судом, були проаналізовані та отримали обґрунтовану оцінку суду першої інстанції, з якою погоджується колегія суддів. Будь-яких нових доказів , окрім зазначених у вироку , прокурором в апеляційній скарзі не наведено та не надано під час апеляційного розгляду.
Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та про недоведеність вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Апеляційні доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_12 , що містять твердження про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, п.1 ч. 2 ст. 115 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні, та надав їм належну оцінку в оскаржуваному вироку.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України кваліфіковані неправильно, і кваліфікував ці дії як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, за ч.1 ст.121 КК України, відповідно до встановленого.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Згідно ч. 2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо допускає настання будь-яких наслідків, у тому числі й смерті, вона також не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_17 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виникла сварка, у зв`язку з образливою поведінкою потерпілого ОСОБА_12 . Після чого ОСОБА_12 правою рукою наніс ОСОБА_8 , близько 3 ударів кулаком в область голови, а також ногою в область грудної клітини. Після чого ОСОБА_8 разом зі своїми знайомими ОСОБА_15 і ОСОБА_16 відійшли від місця конфлікту та обвинувачений повідомив ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , що не збирається залишати отриману образу без уваги і має намір розібратись з кривдником, а також попросив їх підтримати його у разі виникнення бійки, на що останні відповіли згодою. Повернувшись до зупинки, де перебували раніше потерпіли, разом із своїми знайомими, обвинувачений на ґрунті раніше виниклої образи і особистих неприязних відносин розпочав бійку з ОСОБА_17 , в ході якої наніс потерпілому вісім ударів ножем по тулубу в область спини, плечей та верхніх кінцівок, спричинивши останньому колото-різані рани на спині, які за ступенем тяжкості являються тяжкими тілесними ушкодженнями, як небезпечні для життя, та легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після чого ОСОБА_17 впав на землю та обвинувачений перестав наносити йому удари. В подальшому, побачивши як у бік ОСОБА_8 направляється ОСОБА_12 , обвинувачений напав на ОСОБА_12 , і завдаючи йому удари кулаками, заштовхав ОСОБА_12 у глиб навісу зупинки, де умисно наніс потерпілому удари руками та ножем, в область спини, плечей, верхніх та нижніх кінцівок, а також один удар пустою пляшкою в область голови, в результаті яких ОСОБА_12 були спричинені: тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя; середньої тяжкості тілесні ушкодження по критерію тривалості розладу здоров`я понад 1 день; легкі тілесні ушкодженнями, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Аналізуючи поведінку обвинуваченого в комплексі, починаючи з виникнення неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілими, і закінчуючи завданням ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , колегія суддів бере до уваги те, що свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_16 на протязі всього часу досудового розслідування та судового розгляду надавали показання про те, що ОСОБА_8 не висловлював намір на вбивство потерпілих. Самі потерпілі під час зазначених подій не створювали перешкод для ОСОБА_8 при спричиненні їм тілесних ушкоджень, обвинувачений наносив удари ножем хаотично, тобто в різні частини тіла потерпілих, хоча він мав можливість зробити прицільні удари ножем, оскільки він мав навички поводження з холодною зброєю, внаслідок проходження відповідні тренування щодо рукопашного та ножового бою.
При цьому, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 зазначили в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що вони першими покинули місце пригоди, а обвинувачений залишився з ОСОБА_12 на зупинці та після того як довів свій умисел щодо заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень покинув самостійно місце пригоди, хоча мав можливість продовжити реалізацію умислу вбити потерпілого, якби такий умисел існував.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора та потерпілого про те, що ОСОБА_8 не довів свій умисел на заподіяння смерті ОСОБА_17 , внаслідок того, що потерпілий втік, оскільки останній самостійно піднявся з землі та безперешкодно залишив місце пригоди. При цьому ОСОБА_8 в цей час знаходився поруч (злочин було вчинено в межах однієї транспортної зупинки) і завдавав тілесні ушкодження ОСОБА_12 .
Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_15 наведеними у вироку в ході судового розгляду та на досудовому слідстві в ході одночасного допиту свідка з потерпілим ОСОБА_22 (а.с.50 т. 2). Відповідно до цих пояснень , коли ОСОБА_21 перестав бити ОСОБА_17 та почав бити ОСОБА_12 , ОСОБА_17 ще рухався , потім встав та пішов у напрямку магазина.
Сам ОСОБА_17 в ході досудового та судового слідства пояснив , що момент коли його припинили бити не памятає, але сам пішов з зупинки до дому № 29-30 в 2-му мікрорайоні м. Лозова де викликав таксі свого знайомого ОСОБА_28 , який його підвіз та викликав швидку (а.с.226,229 т.3 а.с.60 т.2)
Сам потерпілий ОСОБА_22 на досудовому слідстві , в суді першої інстанції і в апеляційному суді пояснив, що після того , як невідомий побив його і почав уходити , то він погрожував потерпілому , що вб`є його та родину , якщо останній звернеться в поліцію (а.с.226 т.3 а.с.52,53 т.2)
Таким чином , враховуючи стан потерпілих , які не мали змоги перешкодити ОСОБА_21 в разі бажання скоїти вбивство довести свій умисел до кінця, і фактичні обставини, які свідчать про те, що обвинувачений не перешкоджав потерпілому ОСОБА_29 залишити місце нападу, а напад на ОСОБА_22 припинив самостійно , коли потерпілий був в свідомому стані, колегія суддів не вбачає наявності у обвинуваченого мети спричинення смерті потерпілим і, відповідно , прямого умислу на позбавлення життя потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_17 .
Доводи апеляційної скарги прокурора, що суд для з`ясування наявності прямого умислу на вбивство повинен був врахувати в комплексі виникнення неприязних відносин у обвинуваченого з потерпілими після конфлікту ; підготовку обвинуваченого до нападу в ході якої він домовився зі свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ; кількість спричинених потерпілим ушкоджень у тому числі небезпечних для життя , механізм спричинення та знаряддя злочину, не дають апеляційному суду підстав ставити під сумнів висновки суду першої інстанції. Оскільки , якщо би обвинувачений мав метою спричинення смерті потерпілим, то йому нічого не заважало це зробити. Посилання прокурора на те, що , що неповнолітні свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які знаходились під впливом обвинуваченого, який фактично керував ними, не дали довести ОСОБА_21 умисел на позбавлення життя до кінця, не підтверджується даними судового розгляду.

Апеляційні доводи прокурора щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного вироку в частині виправдання ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього злочину, є безпідставними, повністю спростовується об`єктивними даними , які були досліджені та встановлені судом безпосередньо в судовому засіданні, внаслідок перевірки версій сторони обвинувачення та захисту, у відповідності до вимог чинного КПК України.
Зокрема, під час судового розгляду в суді першої інстанції допитана свідок ОСОБА_30 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідома неправдиві показання, пояснила, що у її квартирі, де інколи мешкав її онук ОСОБА_8 , знайшли патрони. Ці патрони вона знайшла вранці у кінці грудня 2015 року в пакеті на лавочці біля під`їзду та занесла їх до квартири. Патрони забрала, оскільки подумала про те, що вони знадобляться її онуку, який служить у АТО. Патрони висипала на підвіконня. У той момент онука вдома не було.
Свідок ОСОБА_26 також пояснила у судовому засіданні в суді першої інстанції, що перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_8 , який мешкав у квартирі бабусі ОСОБА_31 . Щодо патронів нічого пояснити не може, у квартирі, де мешкав ОСОБА_32 , вона їх не бачила.
Показання свідка ОСОБА_30 стороною обвинувачення не спростовано, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України іншими доказами не підтверджена.
В судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 надав показання про те, що наявність бойових припасів за адресою: АДРЕСА_2 , він не знав, нічого розповісти не може, про них дізнався з повідомлення про підозру.
Прокурором не зазначено в апеляційній скарзі та не надано при апеляційному розгляді будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування показань свідка ОСОБА_30 та ОСОБА_8 , зазначених у вироку щодо обґрунтування виправдання обвинуваченого за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані прокурором докази обвинувачення, а саме протокол обшуку від 30.12.2015 року та диск з відеозаписом його проведення за місцем мешкання ОСОБА_8 , висновок судово-балістичної експертизи № 7 від 26.01.2016 року, постанову про визнання речовими доказами та передачу їх на зберігання від 12.03.2016 року, безсумнівно не доводять вину обвинуваченого у вчиненні незаконного придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, оскільки вони не підтверджують факт придбання патронів саме обвинуваченим та не свідчать про наявність умислу у ОСОБА_8 на зберігання боєприпасів за місце його мешкання, а тільки вказують на наявність боєприпасів у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкав обвинувачений , і яка належить на праві власності ОСОБА_31 .
Жодних прямих доказів належності боєприпасів ОСОБА_8 стороною обвинувачення не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, об`єктивно дослідивши обставини кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, та докази сторін, в тому числі і сторони обвинувачення, та у чіткій відповідності до вимог п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 374; п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України зробив правильну юридичну оцінку та ухвалив рішення про виправдання ОСОБА_8 за недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 діяв у стані сильного душевного хвилювання, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. При цьому враховує поведінку обвинуваченого після попереднього конфлікту з ОСОБА_22 та ОСОБА_29 та стан , в якому він знаходився.
Так після конфлікту ОСОБА_8 діяв свідомо та виважено, а саме: переконав ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в необхідності помсти ; домовився з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 про підтримку; замотавши голову шарфом вжив заходи для того , що б його було неможливо впізнати; відшукали палиці. Таким чином його можливість повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними не була обмежена.
З дослідницької частини судово-психіатричної експертизи проведеної ОСОБА_8 вбачається, що ввечері 27.12.15 р. останній випив близько 0,5 л. енергетичного напою та близько 0, 7 л. пива, про що обвинувачений повідомив експертам (а.с.281 т.2).

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням обґрунтованості доводів поданої прокурором апеляційної скарги, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Судом першої інстанції вірно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям, проте не приділено належної уваги вищезазначеним нормам. При призначенні покарання ОСОБА_8 судом достатньо не враховано суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, яка полягає в тому, що обвинувачений вчинив злочин проти двох осіб, інтенсивність та зухвалість нападу , кількість та специфіку поранень, наслідки шкоди для здоров`я для потерпілих. Також судом не враховано , що на протязі тривалого часу обвинувачений у вчиненому злочині не розкаявся, у зв`язку з чим призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, тобто наближене до мінімальних розмірів, передбачених ч.1 ст.121 КК України, є явно несправедливим за своїм розміром, не буде достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.
Тому апеляційні доводи прокурора та потерпілого щодо м`якості призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 і неналежного врахування судом першої інстанції тяжкості злочину є обґрунтованими , що з урахуванням п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині судом апеляційної інстанції.
З врахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 стосовно можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, зважаючи на позитивні дані про його особу до скоєння злочину, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки з врахуванням жорстокості та зухвалості нападу , жертвами якого стали двоє осіб, дані про особу обвинуваченого наведені в апеляції не свідчать про істотне зменшення небезпечності ОСОБА_8 для суспільства. Окрім того звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення тяжкого насильницького злочину , жертвами якого стали двоє осіб, не буде відповідати вимогам справедливості та не буде сприяти попередженню скоєння злочину іншими особами.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне, вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити більш суворе покарання, як це зазначено в апеляційній скарзі прокурора та потерпілого .

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він раніше не судимий, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, є студентом історичного факультету 5 курсу заочної форми навчання Харківського національного педагогічного університету імені Г.С.Сковороди, за місцем навчання характеризується позитивно. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 41 від 20.01.2016 року, ОСОБА_8 в даний час ознак психозу, недоумства та інших хворобливих психічних розладів не виявляє, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, до якого відносяться правопорушення, в яких він підозрюється, ОСОБА_8 знаходився поза будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час він не потребує застосування примусових мір медичного характеру
Відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.
Призначаючи покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини та наслідки його вчинення, наведені вище дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження скоєння ним нових злочинів призначити йому покарання виді позбавлення волі на певний строк ближче до максимальної межі санкції ч.1 ст.121 КК України.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), ОСОБА_8 належить зарахувати строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою, - у строк відбування покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 30 грудня 2015 року до 11 грудня 2018 року включно.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 371, 373, 374, 405, 407, 420, КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_12 - задовольнити частково. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 червня 2017 рокув частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року),зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 30 грудня 2015 року до 11 грудня 2018 року включно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з 30 грудня 2015 року.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді