Справа №591/5188/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/788/323/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Подання про обрання, зміну запобіжного заходу та продовження строків тримання під вартою, про проведення обшуку
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників ДП «ДГ «Іскра»- ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представників ДП «ДГ АФ «Надія» - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника ГУ Держгеокадастр у Сумській області - ОСОБА_12

представника Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України - ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою прокурору у кримінальному провадженні начальнику другого відділу процесуального керівництва прокуратури Сумської області ОСОБА_15 відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна, а саме, на посіви сільськогосподарських культур (озимої пшениці, сої, ячменя, гречки, проса, кукурудзи) з земельних ділянок державної форми власності сільськогосподарського призначення з відповідними кадастровими номерами загальною площею 5312,5206 га, які розташовані на території Перехрестівської сільської ради Роменського району.

Не погодившись з таким рішенням слідчого судді, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000140 від 13 липня 2017 року задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що зазначена ухвала слідчого судді є незаконною, необгрунтованою, невмотивованою та такою, що винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства України.

При цьому прокурор зазначає, що відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна слідчим суддею не враховано, що:

- посіви сільськогосподарських культур відповідно до ст.ст.98,100 КПК України визнані речовими доказами, і є матеріальними об`єктами, які містять відомості, що можуть бути використані як доказ факту та обставин самовільного зайняття земельних ділянок,

- посіви сільськогосподарських культур, що ростуть на самовільно зайнятих земельних ділянках державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) у розумінні статей 90, 95, 125, 126, 212 Земельного кодексу України є майном володільця земельної ділянки - Держави в особі територіального органу з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, яким на території Сумської області є юридична державна установа - Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, а ДП «ДГ «Іскра» та ДП «ДГ АФ «Надія» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України не мають правовстановлюючих документів, що підтверджують законність використання ними земельних ділянок державної форми власності і законність використання останніми вказаних земельних ділянок досліджується в рамках зазначеного кримінального провадження;

- у даному кримінальному провадженні Головне управління Держгеокадастру у Сумській області визнано потерпілою особою, яким заявлено позов на відшкодування завданих збитків самовільно зайняті земельні ділянки, а тому, виникла необхідність забезпечити збереження речових доказів у кримінальному провадженні - посівів сільськогосподарських культур, що розташовані на самовільно зайнятих земельних ділянках, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні та подальшого звернення врожаю в дохід держави.

Також апелянт посилається на те, що слідчий суддя взято до уваги документи, долучені до письмових заперечень представників ДП «ДГ «Іскра» та ДП «ДГ АФ «Надія» і саме з їх врахуванням прийшов до висновку про правомірність використання вказаних земельних ділянок зазначеними державними підприємствами, відсутність факту їх самовільного заняття та відсутність підстав для накладення арешту на посіви, розташовані на вказаних вище земельних ділянках, однак не надав відповідної оцінки документам, які були подані до суду разом з клопотанням прокурора про арешт майна, а саме;

- матеріалам проведеної у липні 2018 року Головним управління Держгеокадастру у Сумській області позачергової виїзної перевірки, під час якої встановлено, під час якої встановлено, що земельні ділянки оброблені та засіяні сільськогосподарськими культурами; протоколу огляду місця події, тобто, огляду вказаних земельних ділянок, який здійснено слідчим із залученням відповідних спеціалістів у рамках кримінального провадження № 0000140;

- витягам з Державного земельного кадастру України, відповідно до яких вищезазначені земельні ділянки належать Державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, і саме останнє є розпорядником цих земель і будь-якій особі (суб`єкту господарювання) на праві користування чи власності вказані земельні ділянки, у відповідності до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, не передавалися, що свідчить про відсутність законних підстав вищезазначених підприємств використовувати ці земельні ділянки.

Крім того апелянт посилається на те, що в ухвалі слідчого судді зазначено, що прокурор, звернувшись із клопотанням, порушив вимоги ч. 8 ст. 170 КПК України, оскільки просив накласти арешт на посіви, вартість яких є не співмірною із розміром шкоди, завданої самовільним заняттям землі, однак, на підставі чого було зроблено такий висновок не зазначив, при тому, що жодних документів щодо вартості урожаю, вирощеного на площі 5312 га, під час судового засідання надано не було.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор вказує на те, що слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі зазначено, що у клопотанні не обґрунтовано, яким шляхом можна зберегти урожай і не допустити його псування, при цьому не взято до уваги, що відповідно до вимог ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, і що при зайнятті земельної ділянки, за відсутності відповідних правовстановлюючих документів, у особи яка засіяла таку земельну ділянку, не виникає право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію на вказаній земельній ділянці.

Крім того, прокурор зазначає, що процедура реалізації урожаю, який вирощений на самовільно зайнятих земельних ділянках, у тому числі методи та механізми його «збереження та своєчасного збору» чітко передбачена п.п.17-26, п. 28 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19 листопада 2012 року № 1104 та на Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, який затверджений постановою КМУ від 25 серпня 1998 року №1340.

Також прокурор вказує на те, що з листа ГУ ДФС у Сумській області вбачається, що ДП «ДГ «Іскра» та «ДП «ДГ АФ «Надія» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України сплачували земельний податок, але розмір вказаного податку розрахований згідно поданих підприємствами декларацій, правовстановлюючі документи на право користування землею у цих суб`єктів господарювання в органах державної фіскальної служби відсутні, а сплата земельного податку не свідчить про законність користування землею і ніяким чином не легітимізує таке землекористування.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, представника ГУ Держгеокадастру у Сумській області, яка також підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, представників ДП «ДГ «Іскра» та ДП «ДГ АФ «Надія» та представника Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частина друга ст. 131 КПК України передбачає, що одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи отриманої неправомірно вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про його арешт.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею дотримані в повному обсязі.

Як вбачається з наданих матеріалів, слідчим управлінням ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140 від 13.07.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.197-1, ч.2 ст.364 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ДП ДГ АФ «Іскра» та АФ «Надія» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, діючи в інтересах приватних комерційних структур, не маючи законних підстав для використання земель державної форми власності, шляхом обробки землі та посіву сільськогосподарських культур, а саме, озимої пшениці, сої, ячменя, гречки, проса, кукурудзи, самовільно зайняли земельні ділянки загальною площею 5312,5206 га (рілля), що знаходяться на території Перехрестівської сільської ради Роменського району та належать Державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, чим спричинили збитки державним інтересам на суму 6888469 грн. 21 коп.

Звертаючись з даним клопотанням до слідчого судді, прокурор вказував на те, що посіви сільськогосподарських культур, які ростуть на самовільно зайнятих земельних ділянках, відповідно до постанови слідчого від 20 липня 2018 року, визнані речовими доказами, крім того, ГУ Держгеокадастру у Сумській області, яке визнано потерпілою стороною, подано цивільний позов на відшкодування збитків, а тому, виникла необхідність в накладенні арешту на вказаний урожай з метою забезпечення збереження речових доказів, недопущення пошкодження, псування, знищення посівів, їх збирання та подальшого розпорядження особами, що вчинили вказані злочини та на даний час встановлюються та з метою відшкодування шкоди.

Розглянувши вказане клопотання прокурора, слідчий суддя, з врахуванням наявних в матеріалах даного кримінального провадження доказів, прийшов до висновку, про відсутність підстав для накладення арешту на посіви сільськогосподарських культур, з яким колегія суддів погоджується в повному обсязі.

До такого висновку слідчий судді прийшов саме з врахуванням наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, якими остаточно не підтверджено, що ДП ДГ АФ «Іскра» та АФ «Надія» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України самовільно зайняли земельні ділянки загальною площею 5312,5206 га, що знаходяться на території Перехрестівської сільської ради Роменського району.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчим суддею було вірно зазначено, що прокурор не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, а також звернуто увагу на те, що прохаючи накласти арешт на посіви, прокурор не обґрунтував, яким чином вказаний урожай можна зберегти і не допустити його псування, і які збитки будуть завдані інтересам держави та Державному бюджету України у разі, якщо усі посіви, арешт на які просить накласти прокурор, не будуть зібрані своєчасно або взагалі.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги, слідчим суддею було враховано і додані до клопотання матеріали, які, на думку апелянта, свідчать про відсутність у вищезазначених підприємств законних підстав використовувати ці земельні ділянки, в той же час, за наявності в матеріалах провадження судових рішень, які також були вірно враховані слідчим суддею, вбачається, що мова йде про спірні земельні ділянки, а за відсутності остаточного рішення, яким би було встановлено, що вказані підприємства незаконно користуються вказаними земельними ділянками, підстави для висновку, що вирощений на них урожай набутий в результаті вчинення кримінального правопорушення, відсутні.

При цьому, доводи апелянта про те, що потерпілою стороною у даному кримінальному провадженні ГУ Держгеокадастру у Сумській області заявлено цивільний позов щодо відшкодування збитків на суму 6888469 грн. 21 коп., і арешт на врожай необхідно накласти з метою його забезпечення, на думку колегії суддів є безпідставними, з врахуванням того, що як відповідачі у ньому зазначені ОСОБА_16 директор ДП «ДГ «Іскра» та ОСОБА_8 директор «ДП «ДГ АФ «Надія», зі змісту вказаного цивільного позову вбачається, що зазначені збитки завдані внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки невстановленими особами і прохання стягнути вказану суму з винних осіб, а конкретно з кого, не зазначено. Крім того, вказаний у позові розмір шкоди, без проведення відповідної експертизи, є сумнівним.

Що стосується доводів апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні слідчий суддя вказав на недотримання прокурором вимог ч. 8 ст. 170 КПК України, що полягає у проханні накласти арешт на посіви, вартість яких є не співмірною із розміром зазначеної шкоди, але не обґрунтував, на підставі чого було зроблено такий висновок за відсутності жодних документів щодо вартості урожаю, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки зі змісту ухвали вбачається, що до такого висновку слідчий суддя прийшов з врахуванням того під час розгляду клопотання було з`ясовано, що заявлені збитки в розмірі 6888469 грн. 21 коп. можна було б відшкодувати, зібравши врожай лише з 200 га, в той час як прокурор просив накласти арешт на посіви з загальної площі земельних ділянок, яка складає 5312 га, і в такому випадку не співмірність є очевидною.

Крім того посилання прокурора в доповненнях до апеляційної скарги на п.п.17-26, п. 28 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19 листопада 2012 року № 1104 та на Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, який затверджений постановою КМУ від 25 серпня 1998 року №1340, є безпідставними, оскільки зазначеними Правилами регулюються методи та механізми збереження, своєчасного збору та реалізації урожаю, який вирощений на самовільно зайнятих земельних ділянках, в той час як досудовим розслідуванням вказані обставини не встановлені.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів прийшла до висновку про те, що слідчий суддя, саме з врахуванням наявних в матеріалах провадження доказів, відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства і доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують правильність висновків прийнятого судового рішення.

Крім того, на думку колегії суддів ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно,а саме на врожай зернових, в даному випадку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу до власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів.

При цьому, як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, в той час як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Крім того, стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22 червня 2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

При цьому, як у справі «Бакланов протии Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен протии Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.). Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, на думку колегії суддів, в даному конкретному випадку, застосування арешту на посіви сільськогосподарських культур, з врахуванням їх об`єму, призвело б до завдання суттєвих збитків вищезазначеним підприємствам та свідчило б про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції з захисту прав людини, що є неприпустимим.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою та підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2018 року 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 щодо накладення арешту на майна, а саме, на посіви сільськогосподарських культур (озимої пшениці, сої, ячменя, гречки, проса, кукурудзи), з земельних ділянок державної форми власності сільськогосподарського призначення з відповідними кадастровими номерами, загальною площею 5312,5206 га, які розташовані на території Перехрестівської сільської ради Роменського району залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4