Постанова

Іменем України
26 червня 2018 року

м. Київ
справа № 341/918/17

провадження № 51-4450км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
його захисника ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0015772, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням на 3 роки іспитового строку та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_8 та невстановленою слідством особою, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, ввечері 27 грудня 2015 року на території парку ім. Фоміна, що на вул. Л. Толстого, 16/18 у м. Києві, вчинили напад на ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , під час якого, погрожуючи небезпечним для життя та здоров`я насильством і демонструючи при цьому предмет, схожий на ніж, який потерпілі сприйняли за справжній, заволоділи грошима та мобільним телефоном ОСОБА_10 «LG Optymus L3» із сім-карткою на загальну суму 1120 грн, а також мобільним телефоном ОСОБА_11 «Alcatel Onetouch Idol ultra» із сім-карткою на суму 2700 грн.

Апеляційний суд міста Києва 13 грудня 2017 року скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 7років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. У решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд залишив без змін.

У цьому ж кримінальному провадженні засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскоржуються.

Вимоги касаційної скарги та узгоджені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року та залишити йому без змін покарання, призначене вироком суду першої інстанції. Не оспорюючи доведеності своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, вказує, що призначене йому судом апеляційної інстанції покарання є явно несправедливим через його суворість. Стверджує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) належним чином не дослідив повторно тих обставин, які стали підставою для застосування до нього судом першої інстанції правил статей 69 і 75 КК. Вважає вирок апеляційного суду незаконним та необґрунтованим. Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки тим фактам, що він позитивно характеризується, визнав свою вину, щиро розкаявся, не ухилявся від слідства та суду, вибачився перед потерпілими, і останні не мали до нього жодних претензій.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, просив змінити вирок апеляційного суду та залишити йому покарання, призначене вироком суду першої інстанції.

Захисник адвокат ОСОБА_7 також підтримав касаційну скаргу свого підзахисного, просив задовольнити її, змінивши вирок Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року та залишивши засудженому ОСОБА_6 покарання, призначене вироком суду першої інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, просив вирок апеляційного суду щодо останнього залишити без змін.

Мотиви Суду

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом касаційної скарги незаконність вироку суду апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_6 убачає в неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, а саме в незастосуванністатей 69 і 75 КК, невідповідності призначеного йому судом апеляційної інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ст. 404 КПК).

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 407 і ч. 1 ст. 421 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, зокрема з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (ч. 1 і ч. 2 ст. 409 КПК), а також
неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК).

Вирок суду апеляційної інстанції згідно із ч. 2 ст. 420 КПК повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке, хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеними судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тими видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК покарання та звільнення його від цього покарання на підставі ст. 75 КК, дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції про застосування до засудженого положень ст. 69 КК і звільнення його від відбування покарання скасуванню.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про покарання ОСОБА_6 , не дотримався вимог ст. 65 КК та роз`яснень, наведених у пунктах 1і 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими, призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалася особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Крім того, як зазначив апеляційний суд, суд першої інстанції не дотримався і вимог ст. 75 КК, за змістом якої всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК і звільняючи його від такого покарання з випробуванням, суд першої інстанції вказав на те, що обвинувачений раніше не судимий, виключно позитивно характеризувався за місцем проживання, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебував, є особою молодого віку, а також на відсутність тяжких наслідків від його дій. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав його позитивну характеристику, бездоганну поведінку під час судового розгляду та відсутність претензій до нього з боку потерпілих.
Водночас суд першої інстанції не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів. Не взяв до уваги суд і того, що ОСОБА_6 вчинив злочин стосовно неповнолітніх, а також його ролі у вчиненні цього злочину, що саме він під час нападу використовував предмет, схожий на ніж, та висловлював погрози життю і здоров`ю потерпілих, які ті сприйняли як реальні.

Вказані обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки винуватого та спростовують висновок суду першої інстанції про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив, за наявності яких підстав він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та не мотивував свого рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції не мав підстав для застосування до ОСОБА_6 ст. 69 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, а тому скасував вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і постановив новий вирок, яким призначив винуватому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 187 КК.Саме такі вид і міру покарання ОСОБА_6 апеляційний суд визнав необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Твердження засудженого в касаційній скарзі про безпідставне неврахування апеляційним судом як пом`якшуючих обставин визнання ним своєї вини і щире каяття є необґрунтованими. Зазначене спростовується даними, які містяться в матеріалах провадження.

Так, у суді ОСОБА_6 свою вину визнавав лише частково. Розповідаючи власну версію подій того вечора, він намагався применшити свою роль у вчиненому, стверджував, що причиною конфлікту була неправомірна поведінка самих потерпілих, яким він зробив зауваження, на що у відповідь потерпілий дістав ножа, який йому довелося забрати в останнього, а заодно з іншими нападниками відібрали в потерпілих телефони і гроші.

Вважати призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість, колегія суддів підстав не має.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Тому Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3