АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/4052/16-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/753/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_8 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.10.2017 року, стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 жовтня 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, росіянин, одружений, з середньо-спеціальною освітою, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 19.01.2015 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 259 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, згідно ст. 75 КК України із застосуванням іспитового строку 1 рік 6 місяців,
визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України з призначенням покарання у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання призначеного за даним вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень та покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі виконувати самостійно.

Вказаним вироком встановлено, що 21.04.2016 року приблизно о 22 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля вхідних дверей квартири за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності працівників поліції, де у нього виник конфлікт на побутовому ґрунті з племінницею ОСОБА_11 .. Діючи на підставі раптово виниклого наміру, спрямованого на спричинені ушкоджень, ОСОБА_7 , знаходячись навпроти ОСОБА_11 , з метою реалізації свого злочинного наміру наніс один удар кулаком правої руки в область лівої частини голови, після чого у конфлікт втрутилися працівники поліції.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_11 наступні тілесні ушкодження: синець на голові, які відносяться до легких тілесні ушкоджень.

Не погодовшись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.10.2017 року скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та призначенням покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України у вигляді 200 годин громадських робіт, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.01.2015 року, з дотриманням вимог ч.1 ст. 72 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 2 років 6 місяців 25 днів позбавлення волі.

В обгрунтування вимог вказує на те, що суд при призначені покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не врахував те, що ОСОБА_7 вчинив злочин під час іспитового строку, у присутності працівників поліції, свою вину не визнав, у скоєнному злочині не розкаявся.

Вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.10.2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати його підзахисного.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що суд безпідставно визнав ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, оскільки ОСОБА_7 захищав своє житло від посягання ОСОБА_11 , яка всупереч його волі та без його згоди проникла до житла. Вважає, що заподіяння ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 по необережності під час її чергової спроби неправомірно проникнути у житло не є злочином, оскільки ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони.

Зазначає, що органами досудового слідства та судом ОСОБА_12 неправормірно притягнено до кримінальної відповідальності та засуджено за дії, які згідно вимог законодавства України, не можуть кваліфікуватися, як злочин.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилась , подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує апеляційну скаргу прокурора (а.с.78 т.2).

Вислухавши доповідь судді; пояснення прокурора , який частково підтримав апеляційну скаргу та вважав необхідним звільнити ОСОБА_7 від покарання в зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника; вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції шляхом:

допиту потерпілої ОСОБА_11 ;

допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які є співробітників поліції і на очах яких відбувався конфлікт між обвинуваченим та потерпілою;

допиту свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які підтвердили , що в присутності співробітників поліції відбувався конфлікт між обвинуваченим та потерпілою щодо користування квартирою , вважають , що потерпіла спровокувала обвинуваченого , який міг її ненавмисно штовхнути;

шляхом вивчення письмових доказів :

протоколу огляду відеозапису з нагрудних камер співробітників поліції де зафіксовано нанесення ОСОБА_17 удару потерпілій;

протоколу слідчого експерименту з потерпілою;

протоколу слідчого експерименту з свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ;

висновків судово-медичних експертиз щодо характеру, ступеню тяжкості та часу спричинення тілесних ушкоджень потерпілій , а також за результатами слідчих експериментів з участю потерпілої, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , повно та всебічно встановив фактичні обставини справи і винність ОСОБА_7 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

В мотивувальній частині вироку, суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 , розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити її вдруге вважає недоцільним.

Також суд першої інстанції ретельно проаналізував заперечення захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину , оскільки останній захищався від протиправних дій потерпілої , яка протиправно намагалась проникнути до квартири , яка йому належить, і визнав ці заперечення необґрунтованими, належним чином мотивувавши своє рішення.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 стосовно того, що ОСОБА_7 знаходився у стані необхідної оборони, захищаючись від неправомірного посягання потерпілої на власність обвинуваченого є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як встановлено судом та не заперечується стороною захисту, між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 має місце конфлікт, який виник щодо спадщини на кв. АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_20 . Обвинувачений та потерпіла з цього приводу звернулись до суду в цивільному порядку і розгляд справи триває.

21 квітня 2016 року між обвинуваченим та потерпілою також виник конфлікт щодо користування вказаною квартирою , надання її для проживання третім особам і т.д. В ході конфлікту потерпілою, а потім обвинуваченим були викликані поліцейські , які в присутності обвинуваченого та потерпілої на місці намагались розібратися в конфлікті в присутності сторін, які їх викликали. Для цього з потерпілою а потім з обвинуваченим поліцейські заходили в квартиру, з`ясовували хто в ній мешкає та на яких підставах.

Таким чином колегія суддів вважає, що в присутності представників правоохоронних органів , в межах закону, мало місце з`ясування та намагання вирішення конфліктної ситуації щодо користування квартирою, а не протиправне проникнення в житло з боку потерпілої або інше суспільно небезпечне посягання на обвинуваченого.

Відсутність суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого з боку потерпілої, в розумінні ст. 36 КК України , виключає знаходження ОСОБА_7 в стані необхідної оборони при нанесенні удару ОСОБА_11 .

Таким чином підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора , щодо необхідності скасування вироку та призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання , а саме 2 років 6 місяців 25 днів позбавлення волі замість 2 років 6 місяців позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн. призначених судом першої інстанції , колегія суддів вважає їх формальними і такими, що не містять достатньо підстав для скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції .

Зважаючи на наведене апеляційна скарга прокурора також задоволенню не підлягає .

Враховуючи , що на час розгляду апеляційної скарги, відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КК України, скінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає необхідним звільнити останнього від покарання на підставі ч.5 ст. 74 КК України.

Керуючись ст.ст. 405,407 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України та п.1 ч.1 ст.49 КК України, звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Фрунзенського районного суду Харкова від 27 жовтня 2017 року, в зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді -