Номер провадження: 11-кп/785/299/18
Номер справи місцевого суду: 1кп/509/255/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

за участю прокурора ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_10 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.04.2015 року, по кримінальному провадженню №00001636 відносно:

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, має вищу освіту, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, є фізичною особою - підприємцем, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції
Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_12 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В мотивувальній частині вироку суду 1-ої інстанції викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_12 і визнане судом не доведеним, а саме:

ОСОБА_12 , являючись суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), зареєстрованим на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, виданого Іллічівською районною державною адміністрацією м. Одеси 24.05.2000 р., керуючись корисливим умислом, маючи у власності нерухоме майно, а саме: 1/2 частину кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 275,1 м2, що розташований на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_2 , вартість якого складає 1198769 грн. та 1/2 частину земельної ділянки цільового призначення для експлуатації торгівельного павільйону, площею 0,0740 га, отримуючи щомісячний прибуток від передачі в оренду вказаної частини кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » фізичній особі-підприємцю ОСОБА_15 , в період з 01.09.2009 року по теперішній час, право власності на яке він набув згідно рішення Приморського районного суду від 01.09.2009 року, а також автомобіль марки «Hyundai Tucson», д/н НОМЕР_2 , достовірно знаючи про наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року, що набрало законної сили 19.11.2006 року, яким суд вирішив стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_16 борг в сумі 69116 грн. 66 коп., на користь ОСОБА_17 борг у сумі 138233 грн. 32 коп., на користь ОСОБА_18 борг у сумі 50624 грн. 85 коп., та стягнути з ОСОБА_12 судові витрати: а саме на користь ОСОБА_19 в сумі 691 грн. 16 коп., на користь ОСОБА_17 в сумі 25 грн., умисно, не виконує вищевказане рішення та не приймає жодних заходів, направлених на його виконання, а саме повернення боргів та судових витрат на загальну суму 258690 грн. 99 коп.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а саме в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_12 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та виправдав у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, мотивувавши своє рішення тим, що досліджені у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї, прокурор зазначив, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з огляду на таке:

- наявність у ОСОБА_12 умислу на невиконання рішення суду підтверджується тим, що за його апеляційною скаргою, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2012 року, яким за ним визнано право власності на частину кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2012 року (справа № 22-ц/1590/9586/2012 р.), а у задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про визнання права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_12 та реєстрацію за ним права власності на майно, відмовлено;

- метою вказаних дій обвинуваченого, є недопущення стягнення грошових коштів за рахунок майна для виконання рішення суду. При цьому, встановлено також, що у ОСОБА_12 залишаються грошові кошти, якими він розпоряджається на власний розсуд, що свідчить про наявність можливості виконання рішення суду, що набрало законної сили. Підтвердженням такої можливості, є ухвала Приморського райсуду м. Одеси від 03.10.2012 р. по справі №2-4104/2006, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 15.11.2012 р., згідно з якими, за поданням головного державного виконавця відділу ДВС Овідіопольського РУЮ ОСОБА_20 про надання розстрочки виконання судового рішення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_12 не довів в суді існування обставин, які утруднюють та/або роблять неможливим для нього виконання рішення Приморського райсуду м. Одеси від 19.10.2006 року, а отже передбачених законом підстав для розстрочки виконання цього рішення немає, у зв`язку з чим в задоволенні подання державного виконавця відмовлено.

- окрім того, у власності ОСОБА_12 перебуває земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль «Хюндай Туксон» НОМЕР_2 , який він придбав у 2007 році.

Посилаючись на зазначені доводи, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції, повторно дослідити докази та допитати свідків і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, ОСОБА_12 зазначив, що не погоджується з її доводами, посилаючись на те, що він неодноразово пропонував, на виконання судового рішення, різні варіанти погашення боргу, але позивачі відмовлялися від отримання платежів частинами, наполягаючи на одноразовій виплаті, яку він з об`єктивних причин забезпечити не мав можливості.

Окрім того, з його ініціативи, державний виконавець звертався до Приморського райсуду м. Одеси з поданням про надання розстрочки сплати боргу, але судом у цьому було відмовлено через категоричну незгоду стягувачів.

Посилання апелянта на те, що під час виконання судового рішення він придбав автомобіль, не впливає на обґрунтованість виправдувального вироку, адже зазначений автомобіль знаходиться під заставою у банківській установі, яка не надала згоди на його реалізацію.

Вважаючи апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, ОСОБА_12 просить залишити виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_13 , на доповнення заперечень підзахисного зазначив, що доводи сторони обвинувачення про умисне невиконання судового рішення не відповідають фактичним обставинам справи, адже доказів на підтвердження того, що ОСОБА_12 умисно не виконував судове рішення та мав реальну можливість його виконати, - суду не надано.

Його підзахисний послідовно пояснював, що утримує сім`ю і матеріально неспроможний виконати рішення суду про погашення боргу, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_12 прямого умислу, спрямованого на невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеси.

Посилаючись на диспозицію ч. 1 ст. 382 КК України та на положення Закону України «Про виконавче провадження», захисник зазначає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а виправдувальний вирок суду першої інстанції належить залишити без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти її задоволення, повторно дослідивши докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В зв`язку із заявленим під час апеляційного розгляду клопотанням прокурора ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції повторно допитав свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 та дослідив письмові докази по провадженню і приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_12 , суд першої інстанції послався на те, що досліджені у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, не знайшли підтвердження під час судового розгляду з наступних підстав:

- суд першої інстанції вважає, що пропозиції ОСОБА_12 сплачувати борг частинами, перерахування частини боргу Вішліній, його заява з пропозицією погашення боргу частинами, свідчать про намагання виконати рішення суду та про відсутність умислу у обвинуваченого на ухилення від виконання рішення суду чи перешкоджання виконанню;

- докази, надані суду та досліджені під час судового розгляду, не містять відомостей про вчинення ОСОБА_12 дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду чи перешкоджання його виконанню;

- твердження обвинувачення, що ОСОБА_12 мав змогу сплатити заборгованість шляхом реєстрації права власності на 1/2 частину кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », із подальшою реалізацією зазначеного майна, є неспроможними та такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно є правом, а не обов`язком особи, а у випадку з ОСОБА_12 , така реєстрація потребувала додаткових судових рішень;

- стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_12 мав реальну можливість погашення боргу за рахунок самостійної реалізації його майна, оскільки самостійний продаж свого майна на стадії виконавчого провадження не є обов`язком, а лише правом боржника;

- обвинуваченням не доведена наявність умислу у ОСОБА_12 , спрямованого на невиконання рішення суду чи перешкоджання виконанню, оскільки сторона обвинувачення обмежилася лише формальним зазначенням того факту, що ОСОБА_12 є приватним підприємцем, у зв`язку із чим, отримуючи доходи від підприємницької діяльності, мав можливість виконати рішення суду;

- в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_12 дійсно мав реальну можливість після сплати всіх комунальних платежів, податків, витрат на утримання великої сім`ї, виконати рішення суду.

На думку суду першої інстанції, зазначені обставини свідчать про відсутність у діях ОСОБА_12 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції базуються на фактичних обставинах справи та приписах кримінального процесуального закону, з огляду на таке.

Зокрема, у вироку наведені мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обгрунтованими, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів, а правова позиція обвинуваченого, щодо відсутності у нього умислу на невиконання рішення суду та намагання виконати його протягом певного часу, підтверджується наданими ним доказами.

Дійсно, відповідно до положень ч. 4 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України, а п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з засад судочинства, є обов`язковість рішень суду.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 382 КК України, кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого зазначеною нормою закону, настає у разі умисного невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Отже, правовий аналіз складу зазначеного злочину показує, що його об`єктивна сторона полягає у невиконанні (ухиленні від виконання) судового рішення або у перешкоджанні його виконанню.

При цьому, невиконання рішення суду полягає у незастосуванні передбачених законом і цими рішеннями заходів, необхідних для його виконання, за умови, що суб`єкт злочину був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати рішення суду.

Зі змісту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року, в умисному невиконанні якого обвинувачується ОСОБА_12 , випливає, що окрім стягнення грошових коштів з нього, у судовому рішенні не зазначені будь-які інші заходи, які б мав здійснити ОСОБА_12 для його виконання, а з урахуванням загальної суми грошових коштів, яка підлягає стягненню з боржника (257554,56 грн.), посилання обвинуваченого на відсутність у нього реальної можливості виконати рішення суду, шляхом одноразової виплати зазначеної суми, як на цьому наполягають позивачі, виглядає обгрунтованим.

Перешкоджання виконанню рішення суду полягає в активних діях, спрямованих на протидію реалізації вимог судового рішення, з метою недопущення його виконання.

Отже сторона обвинувачення має довести, що у діях обвинуваченого міститься одна чи обидві з зазначених ознак об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що стороною обвинувачення не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що на момент набрання рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року законної сили та, в подальшому, у ОСОБА_12 були у наявності грошові кошти, достатні для одноразової виплати позивачам грошової суми у розмірі 257554,56 грн., тобто прокурор у судовому засіданні не довів, що обвинувачений мав реальну можливість виконати судове рішення у спосіб, на якому наполягали ОСОБА_19 та ОСОБА_18 ..

З огляду на такі обставини, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи сторони захисту про відсутність ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, з огляду на таке.

Апеляційним розглядом встановлено, що після набрання рішенням суду законної сили, ОСОБА_12 пропонував позивачам різні варіанти його виконання, зокрема: щомісячні виплати певної суми грошових коштів (4000 грн.); звернення до суду через виконавчу службу про розстрочку виконання судового рішення; пропозиція звернути стягнення на його частку у будинку та земельній ділянці шляхом укладення мирової угоди, але усі ці способи виконання судового рішення були категорично відкинуті позивачами.

Відповідно до приписів ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З огляду на приписи наведеної норми закону, суд першої інстанції, пославшись у вироку на зміст показань обвинуваченого та свідків, перелік письмових документів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором докази, не доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Відсутність умислу у ОСОБА_12 на ухилення від виконання рішення суду чи перешкоджання його виконанню, суд першої інстанції обґрунтовано мотивував у виправдувальному вироку намаганнями обвинуваченого сплачувати заборгованість «в міру своїх можливостей», що підтверджується його пропозицією сплачувати борг частинами та клопотанням про надання розстрочки.
Довід прокурора про те, що наявність у ОСОБА_12 умислу на невиконання рішення суду підтверджується тим, що за його апеляційною скаргою, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2012 року, яким за ним визнано право власності на частину кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2012 року (справа № 22-ц/1590/9586/2012 р.), а у задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про визнання права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_12 та реєстрацію за ним права власності на майно, суд відмовив, апеляційний суд вважає безпідставним, адже право особи на звернення до суду з апеляційною скаргою не може трактуватися як наявність умислу на невиконання рішення суду, а є гарантованим ст.. 129 Конституції України правом особи на звернення до апеляційного із апеляційною скаргою.

Твердження прокурора у апеляційній скарзі про те, що метою таких дій обвинуваченого, було недопущення стягнення грошових коштів за рахунок майна для виконання рішення суду, на переконання колегії суддів, є надуманим і виглядає як припущення, не підтверджене об`єктивними доказами.

Окрім того, наявність у ОСОБА_12 грошових коштів, якими він розпоряджається на власний розсуд, як стверджує прокурор, не свідчить про ухилення виконання рішення суду, адже він має утримувати нову сім`ю.

Посилання прокурора на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2012 по справі №2-4104/2006, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 15.11.2012 року, відмовлено у задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ ОСОБА_20 про надання розстрочки виконання судового рішення, може розцінюватись як перешкоджання виконанню рішення суду, є безпідставним, оскільки така правова процедура передбачена діючим законодавством.

Довід прокурора про наявність у власності ОСОБА_12 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та автомобілю «Хюндай Туксон» НОМЕР_2 , який він придбав у 2007 році, апеляційний суд вважає таким, що не свідчить про умисне невиконання рішення суду, адже для виконання рішення обвинувачений пропонував інші варіанти, в тому числі й пов`язані з реалізацією земельною ділянки, а автомобіль придбаний ним в кредит задовго до набрання законної сили судовим рішенням, яке підлягає виконанню, до того ж, знаходиться під заставою у банку.

Окрім того, в ході проведення, під час апеляційного провадження, повторних допитів свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , останні підтвердили свої показання, які вони надавали в суді 1-ої інстанції, яким у вироку була надана об`єктивна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів.

Отже, апеляційний суд вважає, що наведені у виправдувальному вироку висновки суду першої інстанції, є обгрунтованими і засновані на об`єктивній оцінці матеріалів кримінального провадження, а доводи сторони обвинувачення на обґрунтування винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, не підтверджені беззаперечними доказами і, здебільшого, виглядають емоційними, адже у обвинувальному акті не зазначено жодної конкретної дії обвинуваченого, спрямованої на невиконання судового рішення чи на перешкоджання його виконанню.
Відповідно до приписів ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зважає на те, що стороною обвинувачення не надано жодного прямого доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, а непрямі докази не доводять його вину поза розумним сумнівом.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що стороною обвинувачення не спростовані доводи сторони захисту про відсутність умислу у ОСОБА_12 на невиконання чи перешкоджання виконанню судового рішення, а також про відсутність у нього реальної можливості на його виконання у спосіб, на якому наполягають позивачі, тобто шляхом одноразової виплати грошових коштів.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
З досліджених судом першої інстанції доказів, перевірених та повторно досліджених під час апеляційного розгляду, випливає, що обвинувачення ОСОБА_12 ґрунтується на припущеннях.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Статтею 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи ОСОБА_12 , наведені ним на свій захист, стороною обвинувачення не спростовані, а його винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння, поза розумним сумнівом не доведена і всі можливості збирання доказів вичерпані.
На думку суду апеляційної інстанції, зазначені висновки суду першої інстанції повністю відповідають фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_12 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст.ст. 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо наявності достатніх доказів вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, базуються на положеннях обвинувального акту, тому суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, оскільки вони повністю спростовані висновками суду першої інстанції у виправдувальному вироку, які колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним, обґрунтованим та справедливим, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду 1-ої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.04.2015 року, яким ОСОБА_12 , визнаний не винуватим та виправданий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4