У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,прокурора ОСОБА_5 ,обвинуваченого ОСОБА_6 ,захисника ОСОБА_7 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.110, ч.1 ст.258-3 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшли матеріали вказаного вище кримінального провадження,по якому продовжується судовий розгляд.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ,який спливає 19.05.2018 р.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав,що при обранні відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,судом були враховані ті ризики,що обвинувачений обгрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину,перебуваючи на волі,він отримає можливість продовжити злочинну діяльність,перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином,існує ризик його втечі.На час судового розгляду кримінального провадження вказані ризики не відпали,тримання ОСОБА_6 під вартою є необхідним, жоден із більш м*яких запобіжних заходів до обвинуваченого не може бути застосований ,з цих підстав просить суд продовжити строк тримання ОСОБА_6 під вартою на 60 днів до 14.07.2018 р.включно.

Захисник просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора з тих підстав,що на теперішній час триває дослідження доказів,які не підтверджують обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення,інших ризиків,передбачених ст.177 КПК України,не існує,тому для подальшого тримання обвинуваченого під вартою підстав не має,ефективним запобіжним заходом,який доцільно обрати відносно ОСОБА_6 ,вважає домашній арешт,в тому числі із застосуванням електронного засобу контролю.

З цих підстав захисником заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 на інший вид запобіжного заходу,не пов*язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ,заперечую проти клопотання прокурора та в підтримку клопотання захисника зазначив,що,на його думку,обвинувачення є необґрунтованим та доказами не підтверджується,ризиків,заявлених прокурором,не існує,подальше його ув*язнення може мати негативні наслідки для здоров*я у разі загострення захворювань,які належним чином в умовах СІЗО не лікуються.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження,перевіривши обґрунтованість клопотання прокурора та захисника наданими суду матеріалами ,суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та відмову у задоволенні клопотання захисника, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України суд за клопотанням сторони обвинувачення розглядає питання про доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

За змістом ст. 178 КПК України,при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст.197 КПК України про його продовження,слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:1)наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до положень ст. ст. 132, 183 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ст.197,199 КПК України,за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин,які свідчать про те,що заявлений ризик не зменшився або з*явилися нові ризики,які виправдовують тримання особи під вартою,строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Геращенко проти України» від 07.11.2013 р.Суд зазначив,що пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових та процесуальних умов,які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи.Це означає,що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства,а й обгрунтованість підозри,яка стала підставою для затримання,а також мети,з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою(також Рішення у справі «Буткевичюс проти Литви»).

У Рішенні «Тимошенко проти України»(2013 рік) Європейський суд з прав людини зазначив:»щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції,самого факту,що цей захід застосовується згідно з національним законодавством,що відповідає визначеним стандартам,ще недостатньо-він також повинен бути необхідним за даних обставин(також рішення у справах «Нештяк проти Словаччини»,від 27.02.2007 р.,»Хайредінова проти України» від 14.10.2010 р.)

Для відмови у досудовому звільненні особи принципи конвенційного прецедентного права передбачають чотири основні підстави:ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд(рішення у справі «Штегмюллер проти Австрії»1969 р.),ризик перешкоджання з боку обвинуваченого у випадку його звільнення,процесові здійснення правосуддя(рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» 1968 р.),вчинення ним подальшого правопорушення(«Мацнеттер проти Австрії» 1969 р.)або спричинення ним порушень громадського порядку(«Летельєр проти Франції» 1991 р.)

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів,один з яких віднесено до категорії особливо тяжких.

Обґрунтованість підозри відносно ОСОБА_6 підтверджується: відомостями з протоколів огляду; висновками судової лінгвістичної експертизи; повідомленням відділу УСБУ в Запорізькій області, відповідно до якого псевдонім « ОСОБА_8 » використовується особисто ОСОБА_6 ; під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 було виявлено та вилучено «Удостоверение наблюдателя №59 участковой комиссии по Референдуму в Донецкой области 11 травня 2014 года» на ім`я ОСОБА_6 ,дослідження яких триває в процесі судового розгляду.

Крім того, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Тобто, на даному етапі судового розгляду підозра цілком обґрунтована, доводи захисника заявлені на захист ОСОБА_6 про недоведеність його винуватості наразі лише перевіряються в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

ОСОБА_6 ,за змістом пред*явленого йому обвинувачення,сприяв злочинній діяльності терористичної організації,що вказує на його підвищену суспільну небезпеку,дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності поведінку,є високим ризик втечі від правосуддя з метою уникнути можливо покарання,продовження злочинної діяльності,обравши менш суворий запобіжний захід,ніж тримання під вартою,вочевидь неможливо.

Колегія суддів враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини,а також практику Європейського суду з прав людини,згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас,Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те,що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відомостей про те, що за станом здоров`я ОСОБА_6 не може утримуватись в умовах СІЗО, надані матеріали провадження не містять.

Доводи захисника про несвоєчасне надання клопотання прокурором стороні захисту не мають наслідком відмову судом у його розгляді.

При цьому положення ч.5 ст.176 КПК України не є для суду визначальними,оскільки судом при вирішенні клопотань учасників кримінального провадження враховані у сукупності інші норми КПК України з цього питання.

Зважаючи на суспільний інтерес,який,з урахуванням презумпції невинуватості,виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи зазначені ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, колегія суддів з урахуванням викладеного продовжує відносно ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів до 14.07.2018 р.включно.

З урахуванням такого висновку суду,підстави для задоволення клопотання захисника нараді відсутні.

Керуючись ст.331,197,177 КПК України,колегія суддів-

У Х В А Л И Л А :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 ,обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.110,ч.1 ст.258-3 КК України на строк 60 днів до 14.07.2018 року включно.

Ухвалу для виконання направити уповноваженій службовій особі Запорізького СІЗО, вручити копію ухвали обвинуваченому,захиснику та прокурору.

В задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 з тримання під вартою на інший запобіжний захід-відмовити.

Ухвала не оскаржується та підлягає негайному виконанню .

Головуючий суддя

ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3