УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1682/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
10 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/1682/18 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Вважає ухвалу суду незаконною, прийнятою без належного та всебічного аналізу обставин справи. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки інформації, яка міститься в його особовій справі, а саме доказам його виправлення та сумлінного ставлення до роботи, виконання ним всіх вимог режиму утримування. Крім того, судом не враховано, що він не має не погашених стягнень, має три заохочення, працевлаштований оператором котельного устаткування на виробництві колонії, а також його стан здоров`я.
В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою, в який просив звільнити його умовно-достроково, посилаючись на те, що він заслуговує на дострокове звільнення, оскільки порушень не допускає, працює і своєю поведінкою за час відбування покарання довів своє виправлення.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений 30 квітня 2014 року Богунським районним судом м. Житомира за ст.ст. 115 ч. 1; 71 КК України до 8 років 1 місяць позбавлення волі.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.06.16р. зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання періоди попереднього ув`язнення з 05.01.14 року до 10.07.14 року та з 03.04.10 року до 02.08.11 року згідно з ч. 5 ст. 72 КК України.
Початок строку відбування покарання: 05.01.14 року; кінець строку: 04.04.20 року, 3/4 строку покарання відбув 26.03.18 року.
Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції виходив з того, що за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_8 зарекомендував себе з посередньої сторони, у 2017 році допустив порушення вимог режиму тримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення знято у встановленому законом порядку. Має 3 заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці, в тому числі 1 - у 2017 році. Працевлаштований оператором котельного устаткування на виробництві колонії, однак по відношенню до представників адміністрації неоднозначний, до виконання законних вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, свідомо уникає виконання робіт із благоустрою установи або перекладає їх виконання на інших засуджених, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.
Засуджений ОСОБА_8 про час та місце розгляду його апеляційної скарги повідомлений належним чином відповідно до ч.3 ст.135 КПК України. Клопотання щодо участі в судовому засіданні не подавав.
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Так, відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч. 3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.
Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення. Проте, в матеріалах справи таке подання відсутнє.
З матеріалів провадження вбачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України належним чином мотивувавши свої висновки.
Так, вироком Богунського районного суду м. Житомира від 30.04.2014 року ОСОБА_8 засуджено за ст.ст. 115 ч. 1; 71 КК України до 8 років 1 місяць позбавлення волі.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.06.16р. зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання періоди попереднього ув`язнення з 05.01.14 року до 10.07.14 року та з 03.04.10 року до 02.08.11 року згідно з ч. 5 ст. 72 КК України.
Початок строку відбування покарання: 05.01.14 року; кінець строку: 04.04.20 року, 3/4 строку покарання відбув 26.03.18 року.
Згідно характеристики від 18.05.2018 року та довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_8 , останній за весь час відбування покарання характеризується посередньо, у 2017 році допустив порушення вимог режиму тримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, має лише 3 заохочення і лише одне з них - у 2017 році. Працевлаштований на виробництві колонії, однак до виконання законних вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість та свідомо уникає виконання робіт із благоустрою установи. 09.08.2017 року комісією установи розглядалося питання про можливість застосування щодо нього заміни невідбутої частини покарання більш м`яким та 28.03.2018 року про умовно дострокове звільнення. У застосуванні даних пільг засудженому було відмовлено, так як він за час відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення (а.п. 12-13).
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_8 у задоволенні заяви про умовно-дострокового звільнення.
Апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_8 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.
Також, апеляційний суд зазначає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законна та обґрунтована, тому підстав для її скасування не має.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: