Постанова

Іменем України
02 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 686/23920/16-к провадження № 51-5623 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 січня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007278, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, котра народилася у смт. Теофіопіль Хмельницької області, проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання.
Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 13 листопада 2016 року близько 13.00, перебуваючи на першому поверсі спортивно-оздоровчого комплексу «СВ», що на вул. Свободи 1а у м. Хмельницькому, скориставшись тим, що неповнолітня ОСОБА_8 залишила без нагляду на дивані поруч з гардеробом мобільний телефон, належний її батькові ОСОБА_9 , керуючись корисливим мотивом, таємно викрала вказаний телефон, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2123,25 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 січня 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказують, що умислу на викрадення чужого майна ОСОБА_6 не мала, натомість, знайшовши загублений телефон, взяла його з собою, щоб повернути власникові. Суд надав неправильну оцінку доказам кримінального провадження, в тому числі отриманим з порушенням вимог кримінального процесуального закону, та дійшов необґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки. Всупереч приписам ст. 419 КПК апеляційний суд всіх доводів апеляційних скарг сторони захисту не перевірив, належних та достатніх мотивів відмови у їх задоволенні не навів, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Вважають, що за наявності підстав для закриття кримінального провадження апеляційним судом його не було закрито.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженої та захисника.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , в яких вони заперечували проти доведеності винуватості ОСОБА_6 у скоєнні крадіжки, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК кваліфіковані правильно.
В основу вироку суд поклав показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дані протоколів слідчих дій, висновку експертизи, а також показання самої ОСОБА_6 , які вона дала в судовому засіданні.
Так, ОСОБА_6 підтвердила факт заволодіння 13 листопада 2016 року мобільним телефоном з дивану біля гардеробу на першому поверсі спортивно-оздоровчого комплексу «СВ» на вул. Свободи 1а у м. Хмельницькому, заперечуючи при цьому лише корисливий мотив та мету своїх дій.
Разом із цим, такі доводи засудженої спростовуються іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, які у своїй сукупності об`єктивно підтверджують умисел ОСОБА_6 на таємне викрадення чужого майна.
Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 виявила мобільний телефон на дивані поруч з гардеробом через 13 секунд після того, як ОСОБА_8 , залишивши його без нагляду, попрямувала до ліфту. При цьому жодних дій, спрямованих на виявлення власника та негайне повернення майна ОСОБА_6 не вчинила, адміністрацію закладу чи поліцію не повідомила, натомість, привласнивши телефон, швидко вийшла з приміщення. Враховуючи, що майно було залишено у спортивно-оздоровчому комплексі біля гардеробу, де постійно перебуває велика кількість людей, ОСОБА_6 не могла не розуміти, що власник може повернутись за телефоном, що ОСОБА_8 і зробила менше як через 5 хвилин після того, як залишила телефон, однак його там не виявилось. Крім того, із заявою про видачу телефону ОСОБА_6 звернулась лише через два дні після вчинення крадіжки і лише після того, як зрозуміла, що її дії були викриті працівниками поліції.
Вказані обставини стали підставою для висновку про те, що наміру повертати мобільний телефон власнику ОСОБА_6 не мала, а передала його працівникам поліції, щоб уникнути відповідальності за вчинене.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно або мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Однак за результатами судового розгляду відповідних обставин не встановлено.
Таким чином, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Вирок суду достатньо вмотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах засудженої та захисника доводам, у тому числі і тим, на які вони послались у касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої та захисника без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3