Ухвала
іменем України

23 липня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-7634ск18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні № 0008240 в суді апеляційної інстанції, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановила:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25.04.2016 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, засуджено:

за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково у вигляді шести місяців позбавлення волі приєднано невідбуте ним покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, остаточно призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі п. «Г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування призначеного покарання.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 6 вересня 2017 року приблизно о 17.15 год., перебував у салоні маршрутного таксі, де також перебувала ОСОБА_5 . Помітивши, що остання поклала свій мобільний телефон «Nomi і 504» у чохлі до кишені, в той же час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , перебуваючи в салоні маршрутного таксі, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись неуважністю потерпілої, таємно повторно, умисно, шляхом вільного доступу витягнув із кишені ОСОБА_5 мобільний телефон «Nomi і 504», вартістю 2228 грн., на мобільному рахунку якого знаходилися грошові кошти в сумі 20 гривень, із захисним чохлом вартістю 150 грн. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_4 сховав викрадений мобільний телефон собі за спину, однак, виконавши всі дії, які ОСОБА_4 вважав необхідними для таємного викрадення чужого майна, кримінальне правопорушення йому не вдалось закінчити з причин, що не залежали від його волі, так як він був зупинений іншими пасажирами.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що судом першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства, на підставі п. «Г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_4 від призначеного остаточного покарання, призначеного відповідного до ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Однак, суд повинен був звільнити засудженого, застосувавши до нього п. «Г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», лише за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.185 КК України, та вказати, що покарання призначене ОСОБА_4 вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року за ч. 2 ст.15, ч. 1 ст.185 КК України у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 цього Кодексу звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, необхідно виконувати самостійно.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого, вид та розмір призначеного засудженому покарання у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про застосування щодо ОСОБА_4 акту амністії при призначенні покарання за сукупності вироків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Згідно ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в тому числі особи, які є хворими на СНІД (3,4 клінічної стадії).

З копій судових рішень вбачається, що відповідно до довідки Київської міської клінічної лікарні №5 № 061/108-2078 від 29 вересня 2017 року ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку з 31 березня 2010 року з діагнозом ВІЛ-інфекція 4 клінічна стадія.
Статтею 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», а також статтею 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» визначено прямі заборони для застосування амністії, пов`язані з підвищеною суспільною небезпекою скоєних злочинів з урахуванням об`єкту посягання, способу його вчинення, тяжкості наслідків або з фактами продовження особою злочинної діяльності після попереднього звільнення від відбування покарання на визначених законом підставах.

Однак, ОСОБА_4 вчинено злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

Так, згідно із статтею 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб (визнаних винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуто судами, але вироки не набрали законної сили), які можуть бути таким законом повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Вказана норма кримінального закону передбачає застосування амністії саме до осіб, а не до покарання. Однак, сторона обвинувачення у касаційній скарзі вказує про недопустимість призначення покарання на підставі статті 71 КК України з одночасною можливістю застосування Закону України «Про амністію», що є неприпустимим.
З огляду на викладене та за відсутності вищенаведених обмежень щодо застосування до ОСОБА_4 амністії з врахуванням того, що йому призначалося покарання на підставі статті 71 КК України, а також тих обставин, що амністія до засудженого не застосовувалась, суд першої інстанції дійшов висновку, що останній є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2016 році» і на нього поширюється дія вказаного Закону, а тому він підлягає звільненню від відбування призначеного судом покарання, і з таким висновком місцевого суду погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.

Крім того, як убачається із змісту ухвали суду апеляційної інстанції, зазначені доводи прокурора у касаційній скарзі, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом перевірки апеляційного суду, який відповідно до вимог ст. 404 КПК України, ретельно перевірив їх та обґрунтовано визнав висновок місцевого суду про застосування до ОСОБА_4 Закону України «Про амністію у 2016 році», правильним.

Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і колегія суддів погоджується з наведеними в ній висновками щодо відсутності підстав для скасування вироку суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на вищевикладене, з мотивів наведених у касаційній скарзі прокурора та доданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні № 0008240 в суді апеляційної інстанції, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3