Справа № 333/2277/18
Провадження №1-кс/333/533/18
08 травня 2018 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, клопотання слідчого СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції ОСОБА_5 , погоджене з прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_4 , про арешт майна та додані до нього матеріали, -
07.05.2018 року слідчий СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області лейтенант поліції ОСОБА_5 звернулася до суду із клопотан ням про арешт майна.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 22.03.2016 року було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Допитана в якості свідка ОСОБА_7 повідомила, що проживає разом з сім`єю в квартирі АДРЕСА_2 , де сусідом є ОСОБА_6 , у якого в 2012 році померла дружина, та з того часу він проживав сам. ОСОБА_7 зазначає, що у ОСОБА_6 родичів не має, останнім часом самопочуття стало погіршуватися, та сусід запропонував укласти договір довічного утримання. В подальшому 22.03.2016 року було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Зі слів ОСОБА_7 із сусідом вона перебувала у дружніх стосунках, жодних скарг від останнього щодо догляду не надходило.
Проте, з 25.07.2017 року ОСОБА_6 заборонив ОСОБА_7 заходити до його квартири, від будь-якої допомоги відмовився. Саме з цього часу до ОСОБА_6 почали навідуватися 2 жінки, хто саме, ОСОБА_7 не відомо. А в подальшому останній стало відомо, що сусід подав позов до суду, щодо визнання договору довічного утримання не дійсним. Судові засідання кілька разів переносились, та 15.09.2017 року суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_8 було прийняте заочне рішення щодо розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Натомість, ОСОБА_7 вважає дане рішення не законним, оскільки на судові засідання ні позивач, ні відповідач жодного разу не з`явилися.
В жовтні 2017 року ОСОБА_7 помітила, що ОСОБА_6 не виходить на зв`язок, та за місцем мешкання не перебуває.
В грудні 2017 року ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Гуляйполе, Запорізької області.
Для перегляду заочного рішення 05.12.2017 року ОСОБА_7 подала заяву до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, проте відповідно до ухвали суду № 333/2961/17 від 30.01.2018 заяву ОСОБА_7 залишено без задоволення.
Відповідно до запиту прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_4 отримано копії матеріалів з Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області за фактом смерті ОСОБА_6 та встановлено, що відповідно до висновку щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 27.10.2017 смерть останнього настала внаслідок цереброваскулярну недостатність 4 ступеня.
Слідчий в клопотанні зазначила, що на теперішній час встановлюється зв`язок ОСОБА_6 з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яких було уповноважено на представлення інтересів ОСОБА_6 , а також з питання розірвання договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_7 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.04.2018 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На думку слідчого, в матеріалах кримінального провадження вбачається, що з метою збереження в якості речового доказу та недопущення відчуження третім особам квартири АДРЕСА_1 необхідно накладення арешту на дане майно.
Слідчий ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала своє клопотання, надала пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.
Прокурор ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання, просив суд його задовольнити.
Вислухавши доводи та пояснення слідчого, прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали у їх сукупності, слідчий суддя доходить до висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з матеріалами кримінального провадження, встановлено, що 22.03.2016 року було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 333/2961/17 від 15.09.2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання задоволено. Розірвано договір довічного утримання 22.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 зареєстрований в реєстрі за № 328, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , проведену на ім`я ОСОБА_7 згідно з договором довічного утримання від 22.03.2016 року за реєстровим № 238. Визнано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_6
30.01.2018 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя залишено без задоволення заяву ОСОБА_7 про перегляд вище вказаного заочного рішення.
За апеляційною скаргою ОСОБА_7 від 09.02.2018 року на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2017 року, 16.02.2018 року цивільна справа № 333/2961/17 направлена до апеляційного суду Запорізької області для розгляду апеляційної скарги. На даний час, вказана справа до суду першої інстанції, не поверталася.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира від 12.04.2018 квартира АДРЕСА_1 на правах приватної власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна має бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Цей перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Статтею 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Так, клопотання слідчого містить формулювання підстав і мети арешту майна: для збереження та подальшого невідчудження. Тобто, не вбачається, що предмет арешту є речовим доказом, або об`єктом кримінально караних дій, або майном, набутим кримінальним шляхом чи внаслідок вчинення кримінального правопорушення, або арешт пропонується накласти у забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації.
Лише згадування слідчим у тексті постанови про збереження в якості речового доказу та недопущення відчуження третім особам квартири АДРЕСА_1 , не свідчить про доведеність, дійсність та переконливість висловлених слідчим припущень з цього приводу.
Також, слідчим не було наведено достатніх і переконливих доказів, що майно може бути певним чином приховане, знищено або ж воно зникне, що воно може бути зіпсовано, передано, перетворено чи відчужено, адже жодним чином - існування цих ризиків, які як самі по собі, так і в сукупності становлять завдання накладення арешту на майно, а тому, якщо накладення арешту не відповідає завданням кримінального судочинства, такий арешт на майно не може бути накладений.
Крім висловлених слідчим припущень про встановлення на теперішній час зв`язку ОСОБА_6 з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яких було уповноважено на представлення інтересів ОСОБА_6 , а також з питання розірвання договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_7 , остання не надала переконливих доказів, що квартира була об`єктом кримінально протиправних дій, а не є предметом чинних цивільно-правових угод. Як наслідок, не існує доказів набуття майна кримінально протиправним шляхом.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням принципу розумності та співрозмірності, слідчий суддя приходить до переконання, що не має підстав для арешту у вигляді заборони права розпорядження та відчуження майна, квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Наявні цивільні правовідносини, що підлягають вирішенню в позовному провадженні, про що свідчить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2017 року, яке на даний час не набуло законної сили та цивільна справа перебуває на розгляді в апеляційному судді Запорізької області для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 на вказане рішення суду. Крім того, слідчим не надано доказів про пред`явлення підозри конкретним особам, які намагалися отримати право власності на спірну квартиру.
З цих підстав відсутні законні передумови для повторного звернення з аналогічним клопотанням.
На підставі викладеного керуючись, ст. ст. 167, 170-175, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -
Клопотання слідчого СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області. У разі якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 11.05.2018 року.
Слідчий суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1