УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 755/6153/18

Провадження № 1-кс/755/3124/18

"06" червня 2018 р.
м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013771 від 22.08.2013, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою,

в с т а н о в и в :

До слідчого судді даного місцевого суду надійшло вказане клопотання слідчого, яке погоджено з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 та обумовлене, на їх переконання, наявністю обставин регламентованих ст. 188, п.п. 1-2 ч. 4 ст. 189, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України у цьому провадженні.

Зокрема, мотивуючи клопотання заявник посилається на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що підозрювана тривалий час не з`являється за місцем проживання, а достовірне місце перебування є невідомим, обв`язки визначені ст. 42 КПК України остання не виконує.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з вказаних у ньому підстав, з огляду на, що слідчий суддя заслухавши доводи даного учасника процесу, дослідивши матеріали клопотання, та перевіривши його на дотримання вимог КПК України, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Зокрема, затримання особи є заходом забезпечення кримінального провадження (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Так, згідно положень ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що: 1) підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування чи суду; 2) одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у статті 177 цього Кодексу (ст. 189 КПК України).

При цьому, в силу положень ст.ст. 22, 26 КПК України, саме на заявника покладається обов`язок доведення обставин, які обумовлюють можливість надання дозволу на затримання тієї чи іншої особи.

Однак, на час розгляду даного клопотання слідчим суддею заявником не доведено, що зазначені у клопотанні обставини вказують в своїй сукупності на наявність передумов регламентованих ч. 4 ст. 189 КПК України.

Не доведеними у справі залишилися і обставини визначені п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, адже на їх доведення, сторона обвинувачення, не надала, на думку слідчого судді, жодного документу, не те, що доказу, у розмінні ст. 84 вказаного Кодексу.

У той час, як Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, в тому числі і органів досудового розслідування.

Не доведеним заявником є і факт переховування від органів досудового розслідування підозрюваної, та не виконання покладених на нього обов`язків кримінальним процесуальним законодавством України, а саме ст. 42 КПК України, у світлі такого.

У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Свобода пересування і право на вибір місця проживання передбачено статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно з Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: свободу пересування територією України; право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; право вільно залишати територію України; право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну.

Апріорі, Конституцією України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 5) гарантує право на свободу та особисту недоторканність, а тому є ключовим елементом захисту прав особи.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Де Вілде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium) від 18 червня 1971 року, це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Особиста свобода є фундаментальною умовою, якою кожен повинен користуватися, і позбавлення якої дуже ймовірно матиме прямий і негативний вплив на користування багатьма іншими правами. Звідси випливають основні принципи, які Суд застосовує при розгляді справ за статтею 5, і насамперед принцип презумпції свободи. Особа не може бути позбавлена свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5, і як неодноразово зазначав ЄСПЛ, цей перелік винятків є вичерпним, до того ж, лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Таким чином, позбавлення свободи з підстав, які не охоплюються пунктом 1 статті 5, ведуть до порушення цієї статті Конвенції.

Відповідно ж до норм Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У відповідності до принципів і засад, гарантованих Конституцією України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Так, ОСОБА_5 повідомлена про підозру 28.11.2013.

Саме провадження згідно постанови слідчого зупинено 03.03.2018.

Дані про те, що справа зупинялася у період з 28.11.2013 до 03.03.2018 у долучених до клопотання матеріалах відсутні.

Тобто, говорити про дотримання строків визначених ч. 1 ст. 219 КПК України передумов немає.

Тим паче, що за ч. 1 ст. 125 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, яке карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Згідно ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: … 3) до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Стаття 51 КК України передбачає такі види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 52 КК України основними покараннями є громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі. Додатковими покараннями є позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу та конфіскація майна.

Стаття 63 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Стаття 125 КК України не містить у собі можливість застосування покарання передбаченого ст. 63 того ж Кодексу узагалі, так як нею передбачено тільки штраф або громадськими роботами, або виправними роботами.

А тому, з огляду на норми ст. 183 КПК України, це указує на те, що така особа, навіть, коли наявні передумови визначені п. 3 ч. 2 вказаної статті зазначеного Кодексу є наявними усе одно не може утримуватися під вартою, тож, звернувшись до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу, заявники розтлумачили положення КПК України з порушенням принципу верховенства права, закріпленого в преамбулі Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. 8 Конституції України та ст. 8 КПК України, відповідно до якого не допускається тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало права та свободи людини та безпідставно розширювало повноваження органів державної влади.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).

Звіт принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, затверджений Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, констатує, що "слово "затримана особа" означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення".

Правила ООН, що стосуються захисту позбавлених волі, прийняті Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, відзначають, що "позбавлення свободи означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу".

За таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне у задоволенні клопотання відмовити, як необґрунтованому, що також слугує і підставою для не розгляду по суті клопотання про застосування запобіжного заходу, оскільки останнє, у цьому випадку, є фактично додатком до клопотання про надавання дозволу на затримання, адже подане у порядку п. 1 ч. 2 ст. 188 КПК України, а не ст. 183 даного Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 1-29, 131-132, 135-136, 187-189, 190, 369-372, 376 КПК України слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013771 від 22.08.2013, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 13:30 год. 11.06.2018.

Слідчий суддя: ОСОБА_1