АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/9138/17 Номер провадження 11-кп/786/618/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 122 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003655 за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 9 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, який проживає АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК України.
Позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі 14 500 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 11 жовтня 2017 року о 09 годині, поблизу будинку 7/5 по вул. Троїцькій, м. Кременчук на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс один удар правою рукою стиснутою в кулак в область правої верхньої щелепи ОСОБА_8 , чим завдав останньому тілесні ушкодження у вигляді: травматичного видалення 1- 2- 3 зубів справа та 2-3 зубів зліва на верхній щелепі, рани слизової оболонки нижньої губи з крововиливом під сльозову оболонку та садна шкіри верхньої губи, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості за ознаками стійкої втрати працездатності менш ніж на третину.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі.

Свої вимоги прокурор мотивує безпідставним застосуванням до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки судом не враховано відсутність роботи у обвинуваченого, що свідчить про не зайнятість ОСОБА_7 суспільно-корисною працею, завдану злочином шкоду не відшкодував, думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

На апеляційну скаргу прокурора подав заперечення потерпілий ОСОБА_8 , який просив вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_7 свою вину визнав, щиро розкаявся, після ухвалення вироку відшкодував завдану шкоду в повному розмірі та він, потерпілий, не має претензій до нього, вважає призначене обвинуваченому покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на 1 рік достатнім для виправлення останнього.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора,посилаючись на те, що шкоду потерпілому відшкодував,офіційно працює,дружина інвалід 3 групи, потерпілого, який просив вирок суду залишити без змін через те, що обвинувачений шкоду йому відшкодував, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду провадження у суді першої інстанції свою вину у вчиненому злочині визнав, фактичні обставини провадження учасниками не оспорювалися, через це суд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Тому колегія суддів згідно ч. 3 ст. 349 та ч. 2 ст. 394 КПК України не перевіряє фактичні обставини кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, за який його засуджено, обвинуваченим не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який одружений та його дружина є інвалідом 3-ї групи, має малолітню дитину, яка хворіє, відсутність роботи, те, що шкоду потерпілому не відшкодував, думку прокурора, який просив призначити покарання у виді обмеження волі та потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, досудову доповідь, згідно висновку якого виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі; обставину, що пом`якшує покарання: повне визнання вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції правильно визначив покарання обвинуваченому.

Призначене ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 121 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обговорюючи призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів окрім визнаного судом, враховує всі обставини по провадженню в їх сукупності, визнання вини у вчиненому злочині, те, що вчинення злочину було спровоковано діями потерпілого, останній під час руху автомобіля, яким керував обвинувачений по вул. Троїцькій м. Кременчук вибіг на проїздну частину, через що обвинувачений вимушений був екстрено гальмувати для уникнення зіткнення з потерпілим, що і стало підставою для спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Думку потерпілого про відсутність претензій щодо ОСОБА_7 ,оскільки після ухвалення вироку шкода йому відшкодована повністю, через це просив залишити вирок щодо призначеного обвинуваченому покарання без змін і те, що обвинувачений працює згідно цивільно-правового договору 010218-1 від 5.02.2018, який надав суду під час апеляційного розгляду.

За таких підстав та враховуючи всі обставини, встановлені у суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

Доводи прокурора про неврахування судом відсутності роботи у обвинуваченого, те, що ОСОБА_7 завдану злочином шкоду не відшкодував, думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні, спростовується вироком суду, у якому вказані обставини враховані та показаннями потерпілого у суді апеляційної інстанції щодо відсутності претензій, наявність роботи, про що вказують цивільно-правовий договір 010218-1 від 5.02.2018, акт здачі-прийняття робіт, звіт про суми нарахованої заробітної плати та податковий рахунок сум доходу, надані апеляційному суду.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 9 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4