АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/3459/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 рокуколегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представників власників майна адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги власника майна ОСОБА_9 та її представника, адвоката ОСОБА_7 та представника власника майна ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_11 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_6 , та накладено арешт на автомобіль марки NISSANPATROL, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 .
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на автомобіль, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, власник майна ОСОБА_9 та її представник, адвокат ОСОБА_7 і представник власника майна ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких просять ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги власник майна ОСОБА_9 та її представник, адвокат ОСОБА_7 зазначають про відсутність підстав для накладення арешту на автомобіль. Додають, що у даному кримінальному провадженні про підозру жодній особі не повідомлено.

Апелянти стверджують про невідповідність ухвали слідчого судді вимогам КПК України, а саме п. 2 ч. 3 ст. 132, п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України.
Також апелянти вказують на те, що власник майна ОСОБА_9 є добросовісним набувачем.

Одночасно автори апеляційної скарги ставлять питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обгрунтування причин пропуску строку зазначають, що власник майна та її представник не були присутніми при розгляді даного клопотання.
Представник власника майна ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_8 в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що арештований автомобіль не має жодного значення для встановлення обставин кримінального провадження та не може бути використаний як доказ, через невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України.

Також адвокат вказує, що в ухвал відсутні дані про те, що відносно потерпілого вчинене кримінальне правопорушення, оскільки факт протиправної перереєстрації права власності на автомобіль на підставі ймовірно підроблених документів підтверджується виключно показами потерпілого.
Крім того, апелянт зазначає про відсутність обгрунтування необхідності накладення арешту на автомобіль та вказує про порушення слідчим суддею вимог ст.ст. 172, ч. 1, 2 ст. 173 КПК України.
У підсумку адвокат звертає увагу суду на відсутність зазначення в ухвалі слідчого судді способу арешту майна та додає про невиправдане втручання держави у право на володіння майном.
Одночасно автор апеляційної скарги вказує про те, що копію оскаржуваного судового рішення отримано апелянтом 22.06.2018, а апеляційна скарга подана до суду 25.06.2018, тобто в строки, визначені ст. 395 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку власників майна та їх представників, які підтримали апеляційні скарги та просили її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна ОСОБА_9 та її представник не були присутніми при розгляді даного клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання апелянтів щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених у ньому, підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Крім того, представником власника майна ОСОБА_10 , адвокатом ОСОБА_8 отримано копію оскаржуваного судового рішення 22.06.2018, апеляційна скарга подана до суду 25.06.2018, пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні слідчого відділу Шевченківського управління поліції ГУ НП в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0005066, відомості про яке 03.05.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України.

Слідчий Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_11 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_6 , звернувся доШевченківськогорайонного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки NISSANPATROL, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , яке ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення, колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати доведеними, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Твердження власника майна ОСОБА_9 та її представника, адвоката ОСОБА_7 про те, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів, тобто це не вимагає доведення причетності особи до кримінального правопорушення, проте вимагає відповідності майна критеріям визначеним ст. 98 КПК України, що у цьому випадку і мало місце.

Посилання адвоката ОСОБА_8 на невідповідність арештованого майна, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановою про визнання речових доказів від 03.05.2018 року, відповідно до якої, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, визнано речовим доказом (а.с. 23). З цих же підстав не заслуговують на увагу і посилання сторони захисту на те, що зазначений в ухвалі автомобіль не має жодного значення для встановлення обставин кримінального провадження та не може бути використаний як доказ.
Посилання апелянтів на те, що слідчим суддею не зазначено правову підставу для накладення арешту є непереконливими, оскільки такі твердження спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, відповідно до якого метою накладення арешту на автомобіль є забезпечення збереження речових доказів.
Посилання власника майна ОСОБА_9 та її представника, адвоката ОСОБА_7 на те, що ОСОБА_9 є добросовісним набувачем майна, колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, в тому числі і на майно добросовісного набувача.
Посилання апелянтів на те, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є обґрунтованими, разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце у даному випадку.
Твердження адвоката ОСОБА_8 про те, що в ухвалі слідчого судді відсутні дані про те, що відносно потерпілого вчинене кримінальне правопорушення, оскільки факт протиправної перереєстрації права власності на автомобіль на підставі ймовірно підроблених документів підтверджується виключно показами потерпілого, слід визнати передчасними, оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Посилання адвоката на втручання у право на володіння майном, є непереконливим, оскільки матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню. Крім того, застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання, що у цьому випадку і мало місце.
Посилання адвоката на те, що в ухвалі не зазначено способу арешту майна, не заслуговують на увагу, оскільки, не тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на положення ст. 173 КПК України, яка містить перелік підстав для скасування і до яких наведена підстава не належить.

Крім цього, відповідно до вимог положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпоряджання та/або користування майном.
Згідно п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчого, суд постановляє ухвалу в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення.
Таким чином, спосіб арешту майна, у разі відсутності заборони з розпоряджання або користування полягає у забороні відчуження.
Твердження апелянтів про порушення слідчим суддею вимог п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України та п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи, а тому вимоги апеляційних скарг в цій частині, на переконання колегії суддів, не заслуговують на увагу.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на автомобіль марки NISSAN PATROL, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянтів щодо невідповідності ухвали слідчого судді вимогами КПК України, слід визнати непереконливими.

Інші доводи апеляційних скарг, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити власнику майна ОСОБА_9 та її представнику, адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_11 та накладено арешт на автомобіль марки NISSAN PATROL, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , залишити без змін, а апеляційні скарги власника майна ОСОБА_9 та її представника, адвоката ОСОБА_7 та представника власника майна ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4