Постанова
Іменем України
30 серпня 2018 року

м. Київ
справа № 750/9889/15-к
провадження № 51-2923км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5

засудженої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2016 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002191, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт.Олишівка Чернігівського району Чернігівської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 680 грн.
Цивільний позов задоволено в повному обсязі, вирішено питання про речові докази та судові витрати у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 , 30 травня 2005 року, у приміщенні Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, що за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 44, з метою заволодіння грошовими коштами у вигляді отримання допомоги на дитину одинокій матері, заповнила заяву на призначення соціальної допомоги, зазначивши у ній неправдиві дані, приховавши відомості про перебування, на час складання вказаної заяви, у зареєстрованому шлюбі, на підставі якої рішенням Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради їй було призначено та виплачено допомогу, загальна сума якої, за період з 01 травня 2005 року по 31 березня 2015 року, склала 27 070, 94 грн.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_6 зазначає, що умислу на заволодіння коштами у неї не було, вона надала необхідні для оформлення допомоги документи згідно переліку , в заяві у графі про перебування у шлюбі вона відмітку не робила, що не доведено і почеркознавчою експертизою, вона лише поставила свій підпис під бланком. При наявності підстав для закриття кримінального провадження стосовно неї у зв`язку із закінченням строків давності, місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання, при цьому не навів мотивів прийнятого рішення. В свою чергу, суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст.49 КПК, також не закрив провадження.
Крім того, засуджена стверджує, що Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради не набуло статусу потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, адже не було заявником про вчинення злочину і відсутня постанова про залучення представника цього управління як потерпілого, а також не вручена памятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Тому, вважає, що судові розгляди, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, здійснено за відсутності належним чином уповноваженого представника потерпілого.
Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу засудженої, представник УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради подав письмові заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу засудженої, вважає доводи наведені у скарзі безпідставними.

В суді касаційної інстанції, засуджена та її захисник вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вимоги касаційної скарги не підтримав.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, зазначені вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом з достатньою повнотою не виконано.
З матеріалів провадження убачається, що з апеляційною скаргою на вирок районного суду звернулася, в тому числі, засуджена ОСОБА_6 .
Зокрема, в апеляційній скарзі засудженої ставилося питання про скасування вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотними порушеннями кримінального процесуального закону. Крім іншого, скаржник зазначала, що умислу на заволодіння коштами, як зазначено в обвинуваченні та у вироку суду, у неїне було, вона надала необхідні для оформлення допомоги документи згідно переліку, які їй надали працівники управління праці та соцзахисту населення. Стверджувала, що в графі про перебування у шлюбі вона відмітку не робила, що не доведено і почеркознавчою експертизою, вона лише поставила свій підпис під бланком. Повідомляла, що за наявності підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання. Крім того, зазначала , що судом не спростовано вину працівників соцзахисту, які стверджували, що вони можуть допомагати у заповненні бланків документів. Також, посилалась на зацікавленість позиції свідків - працівників соцзахисту у визнанні її винуватою, тому вважала, що до їх показань потрібно ставитись критично.

Тобто, на обґрунтування своїх апеляційних вимог засуджена навела конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції при розгляді апеляції частково зазначив суть доводів проте, їх з достатньою повнотою не перевірив, відповіді на них дав у загальних фразах без аналізу і оцінки доказів, на які посилалася ОСОБА_6 , і свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції, в ухвалі належним чином не вмотивував.
Більше того, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не містить узагальненого викладу доводів ОСОБА_6 щодо необхідності застосування ст.49 КПК та закриття кримінального провадження за строками давності, про що вона зазначала в апеляційній скарзі. Даний факт взагалі залишився поза увагою суду.
Таким чином, зосередившись виключно на висновках, викладених у вироку, апеляційний суд на доводи апеляції засудженої відповіді не надав, мотивів їх залишення без задоволення не навів, при цьому обмежився формальним переліченням доказів, показань свідків та документів, на які йде посилання у вироку суду першої інстанції та зазначив, що судом дотримано вимоги закону, спрямовані на встановлення фактичних обставин у справі. Крім того, не провів безпосереднє дослідження доказів, тим самим допустив упередженість.
Відповідно до статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку.
Наведені положення Протоколу узгоджуються з вимогами закону щодо права на справедливий судовий розгляд, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, їх допустимості. Дотримання цих правил вимагає, зокрема, якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена у повному обсязі. Порушення цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції, а відтак і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.
Поряд з цим, також є слушними доводи касаційної скарги засудженої щодо набуття Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради статусу потерпілого у вказаному кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.
У матеріалах провадження відсутні будь-які дані , що УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові раді було заявником про вчинення злочину, постанова про залучення представника цього управління як потерпілого, а також відомості про вручення памятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого теж відсутні. Тобто, відомостей, які б підтверджували набуття у визначеному кримінальним процесуальним законом порядку управлінням соцзахисту статусу потерпілого, матеріали справи не містять. Під час апеляційної процедури, суд на це увагу не звернув.
Посилання в обвинувальному акті на статус потерпілого, без правового підгрунття є недостатнім.
Наведене є істотним порушенням кримінального процесуального закону та перешкодило апеляційному суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Тому, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК України, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно урахувати наведене та прийняти рішення, яке буде відповідати вимогам закону.
Беручи до уваги викладене та керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) касаційна скарга засудженої підлягає до часткового задоволення.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8