Ухвала

Іменем України

26 квітня 2018 р.

м. Київ
Справа № 661/1347/17
Провадження № 51- 5713 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 18 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 жовтня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заможне Бориславського району Херсонської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк один рік, з покладанням на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 січня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 15 травня 2013 року, у період часу з 17.30 години до 18.22 години, знаходячись у громадському місці, а саме у приміщенні кафе «Супутник», розташованого на території автовокзалу м. Нова Каховка за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Французька (П. Комуни), №7, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалась особливою зухвалістю, яка виразилась у пошкодженні майна та спричиненні тілесних ушкоджень, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки, виражався грубою нецензурною лайкою відносно персоналу вказаного кафе, та порушував режим роботи закладу, в результаті чого останні змушені були тимчасово припиняти роботу та неодноразово, протягом значного часу, викликати охоронців приватного підприємства охорони «Шумєр».
Незважаючи на прибуття охоронців ППО «Шумєр», в складі яких перебував ОСОБА_5 , та які намагались припинити хуліганські дії ОСОБА_4 , останній почав чинити їм опір, а саме продовжив грубо порушувати громадський порядок та, ігноруючи їх вимоги припинити свої злочині дії, наніс ОСОБА_5 декілька ударів руками по спині, в результаті чого, згідно висновку експерта № 73/120 MНК від 27 травня 2013 року, виданого Новокаховським відділенням Херсонського обласного бюро судово-медичних експертиз, заподіяв ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження у виді саден на спині, окрім того наніс декілька ударів ногою по задньому лівому крилу автомобіля ВАЗ 2112, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ППО «Шумєр», спричинивши своїми діями вказаному підприємству матеріальну шкоду на суму 2163 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_4 з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 у зв`язку з необґрунтованим застосуванням вимог ст. ст. 75, 76 КК України, що потягло, на думку прокурора, призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. При цьому зазначив, що щире каяття та активне сприяння ОСОБА_4 розкриттю злочину, які суд прийняв як пом`якшуючі обставини, не можуть слугувати підставами застосування ст. 75 КК України, оскільки зазначені дії були вчинені під тиском зібраних у провадженні доказів та у зв`язку з тим, що його злочинні дії було припинено працівниками поліції. Вказує, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 419 КПК України не проаналізував усі доводи прокурора та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою. З урахуванням вказаних обставин, прокурор вважає за необхідне призначити засудженому ОСОБА_4 реальне покарання у виді позбавлення волі.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Крім того, суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої матеріальної шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння нових злочинів необхідним і достатнім буде покарання в межах санкції ч. 3 ст. 296 КК України із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з наглядом уповноваженого органу з питань пробації, оскільки його виправлення можливе без реального відбування покарання.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду, зазначивши, що покарання ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, його особи, та конкретних обставин справи, належної поведінки після вчинення в 2013 році вказаного злочину, а тому інше покарання буде занадто суворим, а виправлення засудженого ОСОБА_4 можливе без відбування покарання.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання; підстав для скасування ухвали апеляційного суду в частині застосування щодо нього положень ст. 75 КК України, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.

При розгляді апеляції прокурора суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду залишив без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 18 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3