Дата документу Справа № 336/7345/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/318/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/7345/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001511, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 (з урахуванням доповнень) та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця,громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого та фактично мешкаю чого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:
13.11.2002р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.186 КК України до 4 років розбавлення волі із звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки;
09.12.2003 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.2, ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 міс. позбавлення волі , на підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 11.2002 р. та визначено до відбуття 4 роки 6 міс. позбавлення волі, звільнений 2006 р.;
21.07.2009 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.185 КК до 3 років 3 міс. позбавлення волі із звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки;
03.07.2013 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ст.121 ч.1 КК до 5 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково на 1 рік 5 міс. 28 дн. 04.02.2016 р,

визнано винуватим визнано винним у вчиненні злочину, що передбачений ч.1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
В порядку ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком, остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 міс. позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишено до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 20000 грн.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 09.04.2016 р. близько о 19-30 год., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_10 , один удар ножем, який він тримав у правій руці, в область живота, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_10 проникаюче поранення передньої черевної стінки зліва, з множинними ушкодженням стінки та бризжейки тонкого кишечнику, поранення великого сальника, зі скупченням крові в черевній порожнині, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_7 посилається на незаконність вироку, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд хоча і піддав сумніву покази потерпілого, однак безпідставно не взяв до уваги його покази щодо самооборони та не піддав сумніву покази свідків. Окрім того, судом необґрунтовано вказано в якості обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вказана обставина жодними показами та доказами не підтверджена. На думку апелянта його дії повинні бути кваліфіковані судом за ст. 124 КК України, а саме заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, що судом зроблено не було. Просить змінити вирок, перекваліфікувати його дії, зменшити розмір моральної шкоди та виключити із вироку обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, вважає вирок суду першої інстанції незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання. Вважає, що обвинуваченому призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який скоїв тяжке правопорушення, в скоєному не розкаявся, в ході судового слідства намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи, вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, заходів щодо повного відшкодування шкоди потерпілому не вжив. Крім того, обвинувачений раніше чотири рази судимий та вчинив злочин перебуваючи на умовно-достроковому звільненні. Таким чином прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України з урахуванням ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 (з урахуванням доповнення) і прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав частково. Зі змісту його пояснень випливало, що удар ножем потерпілому він наніс в той момент коли ОСОБА_10 , намагався вдарити його по голові пляшкою.
Натомість вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які узгоджуються між собою і з письмовими доказами у кримінальному провадженні:
висновками експертиз:
- № 1497 від 22.04.2016 (тяжкість і давність спричинення тілесного ушкодження);
- № 3667д від 09.09.2016 (механізм нанесення тілесного ушкодження;
-№ 963 від 26.04.2016 (імунологічна крові потерпілого);
-№ 1187 від 25.05.2016 (походження крові на сорочці потерпілого);
-№ 313 від 27.07.2016 (походження пошкодження на сорочці потерпілого);
-№ 4716 д від 28.11.2016 (не виключається можливість отримання тілесного ушкодження при обставинах, вказаних потерпілим ОСОБА_16 при проведення слідчого експерименту);
-№ 319 від 25.04.2016 (відсутність крові та клітин на ножах 1-6) ;
-№ 428 від 09.09.2016 (не виключається можливість заподіяння клинками представлених на експертизу ножів № 1, 4, 6);
-№ 1186 від 25.05.2016 (не встановлена наявність крові на одежі обвинуваченого);
-№ 4717 д від 28.11.2016 (не виключається можливість отримання тілесного ушкодження при обставинах, вказаних потерпілим ОСОБА_16 при проведенні слідчого експерименту;
- протоколом огляду від 25.04.2016 (сорочка потерпілого);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 30.09.2016 (потерпілий ОСОБА_10 за фотографіями впізнав ОСОБА_17 , який наніс тому тілесні ушкодження);
- протоколом слідчого експерименту від 28.11.2016 р. за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який повністю підтверджує свої покази, дані ним у судовому засіданні;
- протоколом слідчого експерименту від 30.09.2016 р. за участю потерпілого ОСОБА_10 , який також підтвердив свої покази в судовому засіданні;
- протоколом огляду від 10.04.2016 (одежа ОСОБА_7 );
- протоколом огляду від 10.04.1016 р. (шість ножів, наданих ОСОБА_11 ).
Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості,і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язкута всебічності, їм була дана належна оцінка.

Доводи апелянта про те, що судом викривлені, чи то не правильно розтлумачені покази свідка ОСОБА_11 є необґрунтованими і спростовуються фонограмою судового засідання від 21.02.2017. Оцінка показам вказаного свідка дана з урахуванням інших доказів.

Версія обвинуваченого про перевищення меж самооборони свого підтвердження під час розгляду провадження не знайшла, а висновки щодо наявності вини ОСОБА_7 у скоєнні умисного нанесення тяжких тілесних ушкоджень викладені обґрунтовано і вмотивовано.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, обставини щодо часу і місця події, яка відбулася, факт конфлікту, який виник між ним і потерпілим, а також факт спричинення ним тілесного ушкодження ножем потерпілому.
Ці обставини підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_10 , і свідка ОСОБА_11 , протоколами слідчих експериментів.
Доводи ОСОБА_7 на предмет того, що він не перебував в стані алкогольного сп`яніння спростовуються його власними показами, показами потерпілого.

Колегія суддів вважає, що обвинувачений умисно наносячи зі значною силою клинком ножа удар в життєво важливу частину тіла потерпілого (живіт), з урахуванням його життєвого досвіду усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, повинен був передбачати його суспільно небезпечні наслідки у виді тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент його нанесення, а значить і бажав їх настання.
При цьому, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наносячи удар ножем в живіт потерпілого, ОСОБА_7 не знаходився в стані необхідної оброни від дій потерпілого, який був в стані алкогольного сп`яніння (на межі середнього і тяжкого ступеню етанол в крові 2,24 г/л), є набагато старшим від обвинуваченого і фізично слабшим, не спричинив йому будь-яких тілесних ушкоджень, а тому обвинувачений не перевищував межі необхідної оборони, якої не було в дійсності.
Доказів на підтвердження версії про самооборону, надано не було, також не було встановлено наявність у потерпілого будь-якої зброї чи інших предметів для нанесення тілесних ушкоджень.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений не зміг пояснити чому в першому випадку він виштовхав потерпілого з території подвір`я, тоді як в другом випадку завдав тілесні ушкодження ножем. Якщо в дійсності потерпілий мав при собі пляшку, якою ніби то намагався нанести обвинуваченому удар, чому він з урахування фізичної переваги над потерпілим з огляду на вік останнього і його стан алкогольного сп`яніння, не відібрав цю пляшку і повторно не виштовхав того на вулицю, куди поділась ця пляшка після події, чому він не викликав поліцію коли потерпілий без дозволу повторно повернувся на подвір`я.
Поряд з цим колегія суддів вважає також необґрунтованими, доводи апеляційної скарги прокурора, щодо м`якості призначеного покарання.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних обставин, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, кримінальне правопорушення вчинив будучи умовно-достроково звільненим від відбуття покарання за попереднім вироком, в стані алкогольного сп`яніння.
Усі обставини, які характеризують особу винного, обтяжують покарання, про які зазначав прокурор, були враховані судом при призначенні покарання.

Крім того, враховано також поведінку потерпілого, який будучи в стані алкогольного сп`яніння, двічі без дозволу, заходив на території чужого подвір`я, і своєю поведінкою в якісь мірі спровокував обвинуваченого на агресивні дії.

Встановлені судом першої інстанції відомості про обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставини, які обтяжують покарання, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів прокурора наведених в апеляційній скарзі, хоча не знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, однак також не дають підстав для призначення більш суворого покарання.

Покарання ОСОБА_7 судом було призначено в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.121 КК України, і підстав вважати його надто м`яким, колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів також вважає правильним застосований судом принцип призначеного ОСОБА_7 остаточного покарання, а його розмір вважає справедливим. Остаточне покарання призначене із дотриманням положень Загальної частини КК України і в повній мірі відповідає його меті.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.
З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 (з урахуванням доповнень) і прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4