Постанова

Іменем України
05 липня 2018 року

м. Київ
Справа № 465/3104/17

Провадження № 51 770 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003674 від 13 жовтня 2016 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перемишляни Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 286 ч. 1 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3 400 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 5 199 гривень 60 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12 жовтня 2016 року приблизно о 08 годині 45 хвилин, керуючи тролейбусом марки «Шкода»

№ 540 на маршруті № 2, знаходячись на зупинці громадського транспорту по

вул. Наукова в м. Львові неподалік вул. Симоненка, порушив вимоги пунктів 1.5., 2.3., 21.4. Правил дорожнього руху України та п. 9.3. «Інструкції водія тролейбуса», виданої ЛКП «Львівелектротранс», перед зачиненням дверей тролейбуса не оголосив по мікрофону «Обережно, древі зачиняються», не виявив пасажира ОСОБА_7 , яка, здійснюючи посадку в тролейбус, знаходилась у дверному проємі тролейбуса, зачинив двері тролейбуса та розпочав рух, що призвело до випадіння з тролейбуса ОСОБА_7 , у результаті чого остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за його апеляційною скаргою залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , даючи свою оцінку доказам у справі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що в основу обвинувального вироку щодо нього покладено недопустимі докази, а тому він є незаконним. Вважає, що під час досудового розслідування, провадження в судах першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення його права на захист, оскільки не забезпечено участі захисника, а при виконанні вимог ст. 290 КПК України йому не надали можливість зробити копії документів, що позбавило його можливості належно підготуватись до захисту. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпосередньо не дослідив докази для усунення суперечностей. Вважає, що в його діях відсутній склад злочину.
Заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Так, обставини порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, суд правильно встановив із показань потерпілої ОСОБА_7 про те, що 12 жовтня 2016 року вона випала з тролейбуса, оскільки водій почав рух з відчиненими дверима, та даних, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 15 березня 2017 року за участю потерпілої

ОСОБА_7 .
Про наявність в діях водія ОСОБА_6 порушень правил дорожнього руху, як правильно зазначив суд у вироку, свідчать висновки автотехнічних експертиз № 2348 від 22 травня 2017 року про причину падіння пасажира при посадці в тролейбус невиконання водієм ОСОБА_6 вимог п. 21.4. Правил дорожнього руху України і п. 9.3. Інструкції водія тролейбуса та № 881 від 05 квітня 2017 року про технічний стан тролейбуса.
Дослідивши висновок судово-медичної експертизи № 2092 від 21 листопада

2016 року, суд першої інстанції встановив тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_7 .
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 286 ч. 1 КК України. При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вирок суду за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції доводи про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, які аналогічні доводам його касаційної скарги, перевірив і визнав безпідставними, своє рішення належним чином мотивував та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи засудженого про порушення його права на захист, а саме невиконання вимог

ст. 290 КПК України органом досудового розслідування та незабезпечення його захисником, є безпідставними і не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на захист (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 20 ч. 1 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування, який міститься у додатку до обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , 24 травня 2017 року на виконання вимог ст. 290 КПК України ОСОБА_6 було відкрито матеріали досудового розслідування. Будь-яких заяв чи клопотань про те, що йому не надали доступ і не ознайомили з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_6 під час судового провадження не заявляв та такі дані відсутні в матеріалах кримінального провадження.

Із матеріалів кримінального провадження убачається, що 06 червня 2017 року перед судовим засіданням у суді першої інстанції ОСОБА_6 вручено пам`ятку про права та обов`язки. Згідно з аудіозаписом судового засідання від

06 червня 2017 року, який міститься на технічному носії фіксації судового провадження в суді першої інстанції, суд з`ясував правильність розуміння ОСОБА_6 своїх прав та обов`язків. Клопотань про надання йому захисника ОСОБА_6 не заявляв. Не заявляв він таких клопотань і під час судових засідань від 22 червня 2017 року і 05 липня 2017 року. Перед початком розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 також вручено пам`ятку про права та обов`язки. Згідно з аудіозаписом судового засідання від 10 жовтня 2017 року, який міститься на технічному носії фіксації судового провадження в суді апеляційної інстанції, суд з`ясував у ОСОБА_6 правильність розуміння ним своїх прав та обов`язків, останній зауважив, що послуг захисника не потребує і буде захищати свої права та законні інтереси самостійно. Будь-яких заяв про порушення права на захист в ході досудового розслідування ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді від ОСОБА_6 не надходило.

Безпідставні й доводи засудженого про те, що суд апеляційної інстанції безпосередньо повторно не дослідив докази, на які у вироку послався суд першої інстанції на підтвердження його винуватості.

Відповідно до ст. 404 ч. 3 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржуються.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги клопотань про повторне дослідження доказів у порядку, передбаченому зазначеною нормою, ОСОБА_6 не заявляв. Згідно з аудіозаписом судового засідання від 10 жовтня 2017 року, який міститься на технічному носії фіксації судового провадження в суді апеляційної інстанції, ні ОСОБА_6 , ні інші учасники судового провадження таких клопотань не заявляли.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 та скасування судових рішень щодо нього не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд

ухвалив:
Вирок Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3