УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/119/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.121 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
19 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №287/119/16-к за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_7 та прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок м`якості покарання. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що хоча судом першої інстанції дії ОСОБА_12 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України, проте, призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України. Так, при призначенні покарання ОСОБА_10 судом належно не було враховано, що злочин вчинений за ч.2 ст.121 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Не враховано стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_10 під час вчинення ним злочину, його наслідки, часткове визнання вини, не відшкодування шкоди потерпілим, відсутність каяття. Вважає, що врахована судом пом`якшуюча обставина така, як щире каяття, є безпідставною, оскільки у ході судового засідання ОСОБА_10 не каявся, а весь час намагався виправдати свої дії.
При цьому, щодо цивільних позовів та пом`якшуючих покарання обставин наводить вище наведені аналогічні апеляційні доводи, як і його підзахисний. Крім того, додатково звертає увагу на показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , які мають протиріччя, є не послідовними, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_25 та ОСОБА_20 та обвинуваченого ОСОБА_10 , висновками судово-медичних експертиз щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 . Вважає, що обвинувачений ОСОБА_10 , сприйнявши дії потерпілого як реальну загрозу для свого життя та здоров`я, вдався до заходів захисту, які вважав законними в ситуації, що склалася і визначальним у його поведінці в даному випадку було не бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), а відвернення нападу та захист. При цьому, застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому від якого настала його смерть за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а тому обвинувачений ОСОБА_10 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони. Тому, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 при перевищенні меж необхідної оборони умисно заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть, а умисел на позбавлення життя був відсутній, то його дії, у відповідності до п.4 абзацу 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», слід кваліфікувати за ст.124 КК, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
Згідно вироку Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_10 обчислено з дня фактичного затримання.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 кошти в сумі 200000 грн., у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок злочину.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу обрано у виді особистого зобов`язання.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 27 грудня 2015 року близько 01 години в с. Пояски Олевського району Житомирської області по вул. Леніна, неподалік магазину «Каприз», ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, йдучи в напрямку свого будинку, побачив, що за ним йдуть ОСОБА_14 та ОСОБА_23 , з яким у нього були неприязні відносини.
В цей час, день та у визначеному місці у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 .
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх карність та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, підбіг до паркану, де вирвав дерев`яну штахетину, якою наніс один удар в область голови ОСОБА_14 .
В результаті суспільно-небезпечних дій ОСОБА_10 , потерпілому ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна з крововиливом в підлеглі м`які тканини в ділянці лівого соскоподібного відростку, шиї та лівої щоки, лінійний перелом лівої гілки нижньої щелепи, крововилив під м`які мозкові оболонки в скроневих , тім`яних долей та в ділянці стовбура мозку , крововилив в шлуночкову систему , які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 180 від 28.01.2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та є в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_14 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили їх апеляційні скарги задовольнити, пояснення потерпілих та думку прокурора, які просили апеляційну скаргу прокурора задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень, що тягли б скасування чи зміну ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду про винність ОСОБА_10 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними у ньому та викладеними у вироку доказами. Апеляційні доводи обвинуваченого та захисника в частині наявності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст.124 КК України є безпідставними і спростовуються наявними у провадженні доказами.
Вирішуючи апеляційні доводи захисника та обвинуваченого, про наявність в діях останнього складу злочину, передбаченого ст.124 КК України, апеляційний суд бере до уваги положення ст.ст.36, 37 КК України, відповідні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002 р., згідно яких право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайно і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів. При цьому, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_10 слідує, що він, на прохання ОСОБА_18 приїхав у с.Пояски до магазину «Каприз», оскільки там відбувався конфлікт із немісцевими чоловіками. Прибувши на місце, ОСОБА_10 , відірвав з тину дерев`яну штахетину, підійшовши з нею до незнайомих йому осіб, став погрожувати штахетиною, розмахуючи нею. При цьому, ОСОБА_10 наніс удар штахетиною ОСОБА_23 по лівому плечу, внаслідок чого між ними відбулася бійка. Присутній потерпілий ОСОБА_14 участь в бійці не приймав та будь-якого конфлікту з обвинуваченим ОСОБА_10 не мав, що останній також підтвердив і в ході апеляційного розгляду справи.
Аналізуючи поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 та загиблого ОСОБА_14 , яка передувала події злочину, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибув на місце події, допускаючи свою участь у силовому розв`язанні конфлікту, діючи активно, відразу взяв предмет для нанесення ударів дерев`яну штахетину, став погрожувати присутнім, перший наніс удар ОСОБА_23 , спровокувавши бійку.
При цьому, як убачається з показань свідків та обвинуваченого, загиблий ОСОБА_14 будь-яких насильницьких дій, як щодо обвинуваченого, так і щодо інших учасників конфлікту, не вчиняв, намагався заспокоїти присутніх, розбороняючи їх, будь-яких предметів для нанесення ударів в руках не мав.
Твердження ОСОБА_10 , що ОСОБА_14 , підходячи до нього, висловлював погрози, належними доказами не підтверджено, не узгоджується з вище наведеною поведінкою загиблого під час вказаних подій, а тому викликають обґрунтовані сумніви в їх достовірності та є такими, що дані з метою зменшення ступеня кримінальної відповідальності.
За таких обставин, на переконання апеляційного суду, в обвинуваченого ОСОБА_10 не було будь-яких підстав вважати, що на нього з боку ОСОБА_14 здійснюється суспільно-небезпечне посягання, а так само була відсутня невідкладна необхідність в заподіянні йому шкоди, шляхом нанесення удару дерев`яною штахетиною в життєво важливий орган голову. Дії обвинуваченого ОСОБА_10 , суд першої інстанції правильно кваліфікував за ч.2 ст.121 КК України умисне спричинення ОСОБА_14 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Суд першої інстанції з достатньою повнотою навів у вироку показання свідків у справі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_20 , які підтверджують встановлені у вироку фактичні обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Крім того, вина обвинуваченого підтверджується іншими належними, допустимими та достовірними доказами вини обвинуваченого ОСОБА_10 , а саме: висновками медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів , що знижують увагу та швидкість реакції від 27.12.2015 року з якого слідує, що обвинувачений ОСОБА_10 знаходився в стані алкогольного сп`яніння; протоколами огляду місця події від 27.12.2015 року з фототаблицями; висновком експерта № 61/ц від 12.02.2016 року; протоколами проведення слідчих експериментів від 30.12.2015 року за участю свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , від 16.03.2016 року за участю свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , обвинуваченого ОСОБА_10 ; висновками судово-медичного експерта № 62 від 06.04.2016 року з яких слідує, що не виключена можливість, що тілесні ушкодження у ОСОБА_14 в ділянці шиї та голови, які є в причинному зв`язку з настанням смерті, могли утворитися внаслідок нанесення йому удару в область голови та шиї, представленою на експертизу дерев`яною штахетою; висновками судово-медичного експерта № 277 від 27.01.2016 року, згідно яких у обвинуваченого ОСОБА_10 виявлені легкі тілесні ушкодження, які не спричинили короткочасного розладу здоров`я; висновками судово-медичних експертів № 22 від 12.02.2016 року, № 60 від 06.04.2016 року, № 180 від 28.01.2016 року; речовими доказами дерев`яна штахета та особисті особисті речі загиблого ОСОБА_14 .
Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання призначення покарання за ч.2 ст.121 КК України, судом першої інстанції було достатньо враховано вимоги ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу ОСОБА_10 та належно враховано всі обставини кримінального провадження, з належним врахуванням думок потерпілої сторони, які наполягали на суворому покаранні.
Так, ОСОБА_10 є особою молодого віку, одруженим, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, частково визнав свою вину, раніше не судимий, не перебуває на обліку і лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується. Обвинувачений одноразово здійснив спробу (шляхом поштового переказу) відшкодування шкоди потерпілій в незначному розмірі 5000 гривень, проте шкода так і не була відшкодована.
Обвинувачений щиро розкаявся, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, за обставини, яка обтяжує його покарання - перебування у стані алкогольного сп`яніння.
Як вважає апеляційний суд, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.121 КК України - є достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Необхідні підстави та умови для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України відсутні.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про невиправдану м`якість призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та апеляційні твердження обвинуваченого та його захисника про суворість покарання - є необґрунтованими. Усі наведені як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доводи щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, достатньо були враховані судом першої інстанції в оскарженому вироку. Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення покарання обвинуваченому є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому.
Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Вирішуючи у кримінальному провадженні цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вказаних вимог процесуального закону не дотримався.
У мотивувальній частині вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відсутнє будь-яке мотивування наявності підстав та у зв`язку з цим обґрунтоване визначення розміру грошового відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої потерпілим.
Ухвалюючи рішення про стягнення із обвинуваченого на користь потерпілих грошового відшкодування, суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню при їх вирішенні.
Крім того, приймаючи до розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції не звернув увагу, що вказаний позов всупереч вимог ст.ст.58, 63 КПК України підписаний не позивачем, а іншою особою ОСОБА_8 .
За вище наведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд -
Апеляційну скаргу прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_10 скасувати, в цій частині призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення. Ухвала щодо скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та призначення нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства оскарженню не підлягає.
Судді: