Справа № 342/324/17
Провадження № 1-кп/346/54/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_4

законних представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

представників служби у справах дітей Городенківської райдержадміністрації ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду м. Коломия клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городенка Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, студента денної форми навчання відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Заліщицький аграрний коледж ім. Є. Храпливого», гр України,

- по кримінальному провадженню № 0000136 від 13 червня 2014 року за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки ч. 2 ст. 194 КК України, суд,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду із клопотанням про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусових заходів виховного характеру у вигляді застереження із забороною перебування поза житловим приміщенням за місцем його проживання у вечірній час із 22.00 години до 06.00 години на строк один рік, за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки ч.2 ст. 194 КК України.

На думку сторони обвинувачення, малолітній ОСОБА_4 до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України - умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах шляхом підпалу, за таких обставин.

Так 12 червня 2014 року близько 15 год. Хромей разом з неповнолітнім товаришем ОСОБА_12 через віконний отвір проникли в приміщення недобудованого триповерхового житлового будинку ОСОБА_8 , по АДРЕСА_2 . Перебуваючи там за допомогою драбини підлітки піднялися на другий поверх, де в одній з кімнат другого поверху малолітній ОСОБА_13 , за допомогою запальнички, яку приніс з собою, з метою розваги, із хуліганських мотивів, умисно підпалив кульок з будівельним сміттям. Після чого обоє, тим же шляхом покинули будинок.

Внаслідок підпалу в будинку виникла пожежа, якою знищено перекриття між першим та другим поверхом, перекриття між другим поверхом і горищем. Частково пошкоджено віконні та дверні отвори на першому поверсі. З внутрішьої сторони кімнати на другому поверсі і на горищі стіни у кіптяві. Цегляні контрукції деформовані внаслідок високої температури, розтріскані, залишки конструкції перекриття повністю обгорілі. Умисними діями ОСОБА_13 потерпілому спричинено матеріальні збитки на суму 539 253 грн.

Малолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, не визнав. Відповідно до ст. 63 Конституції України відмовився від дачі показань з приводу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В якості доказів, якими підтверджується винуватість ОСОБА_4 сторона обвинувачення посилається як на усні так і письмові докази, зокрема.

Показання потерпілого ОСОБА_8 , який суду пояснив, що в той час, коли був вчинений підпал належного йому новозбудованого будинку він був відсутній на території України. Про подію дізнався з розмови по скайпу від своєї матері, яка повідомила, що був вчинений підпал і хто підозрюється у вчиненні цього. Про те, що причина пожежі підпал, мамі говорили пожежники. Потерпілий вказав, що є власником будинку згідно нотаріально договору дарування. Будинок триповерховий був вимуруваний, накритий оцинкованою бляхою, встановлене перекриття, встановлені вікна; електропостачання та газопостачання до будинку підведені ще не були. Приблизно через два місяці він повернувся в Україну. Щоб встановити вартість причинених внаслідок підпалу будинку збитків, звернувся до експертів, які визначили, що розмір причинених збитків становить більше 500 тисяч. До нього додому, приходили батьки свідка ОСОБА_14 , пропонували у відшкодування збитків заплатити 100 000 грн, а в подальшому ще 100 000 грн. При тому пояснювали, що вони прийшли тому, що їх син був разом з ОСОБА_4 , який вчинив підпал в його будинку. Тітка ОСОБА_4 , ОСОБА_15 також приходила до нього додому, пропонувала відшкодувати збитки. З її слів, обидва хлопці разом проникли в будинок, де був вчинений підпал. Вона пропонувала 10 тис. грн., а пізніше на протязі року решту. На даний час збитки не відшкодовані.

Свідок ОСОБА_16 , мати потерпілого, ствердила, що більше 15 років назад подарувала своєму синові, потерпілому по справі, недобудований житловий будинок, в м. Городенка на городі біля старої хати, яка належала батькам її покійного чоловіка, на той час готовність будинку становила 58 %, не було залитих сходів всередині будинку, не поштукатурені стіни. Син продовжував будівництво, була поставлена столярка, встановлене перекриття, підлога, міжкімнатні двері, утеплено мінеральною ватою. Вхідні двері були забиті дошками. Коли син перебував в Америці, вона разом з його дітьми доглядала за новозбудованою хатою. В літній час ходила туди щодня, обробляла земельну ділянку. 12.06.2014 р. вдень біля 4 год. йшла з міста і побачила, що із вікон новобудови іде дим. Надійшла сусідка ОСОБА_17 , яка сказала, що бачила біля будинку хлопчиків та сказала, що викликала пожежників. Приїхали пожежники, гасили вогонь. Потім приїхали працівники міліції, які від людей, що працювали неподалік на городах, дізнались, що біля будинку були два хлопчики ОСОБА_18 і ОСОБА_19 . Того ж дня, через деякий час, їх обох привезли до місця події. В її присутності діти сказали, що дійсно залізли в будинок і там курили. Ствердила, що вона по скайпу повідомила сина про пожежу. Після пожежі до неї підходили і ОСОБА_20 і ОСОБА_13 , мали намір відшкодувати збитки. Самостійно визначити суму відшкодування вона не могла, тому зверталась до прораба та архітектора, які порахували і назвали суму збитків 400 тисяч. Бойчуки, і ОСОБА_13 також привозили своїх майстрів-будівельників до пошкодженого будинку, щоб визначити розмір збитків при цьому говорили, що заплатять по сто тисяч, а протягом двох років заплатять решту. Але через тиждень мати ОСОБА_20 сказала, що платити нічого не буде, так як її син не підпалював, підпалював запальничкою ОСОБА_13 , після того як вони покурили.
Допитаний як свідок Здрілий, начальник караулу державної пожежної рятувальної частини № 13 м. ОСОБА_21 повідомив, що на початку літа 2014 р. під час чергування виїздив на вул. Осада Червона в м. Городенка разом з водієм і двома або трьома бійцями по виклику за повідомленням, що поступило на пульт зв`язку частини. По прибуттю на місце виклику, в ході розвідки виявили, що горить триповерховий будинок або два поверхи і мансарда. Того дня була висока температура повітря, вітру не було. Будівля була охоплена полум`ям до половини зі сторони с. Серафинці, На відстань 10 м до будинку підійти було неможливо із-за вогню. Сильний вогонь був в центральній кімнаті. Пожежу локалізовували до 15 хвилин, всередину будинку зайшли десь через 30-40 хвилин після прибуття. Центральна кімната вигоріла повністю, вигоріло перекриття над цією кімнатою, весь дерев`яний каркас будинку згорів, на підлозі була грань і попіл, ліве і праве крило були зайняті, знищене покриття будинку. На місці пожежі гасили вогонь, нікого не рятували, так як нікого в будинку не виявили. Про те, що сталась пожежа, повідомили ОСОБА_22 . Встановлення причин пожежі в його обов`язки не входить. Акт про пожежу складає інспекторський склад. Після пожежі склав рапорт, який подав керівництву. Також свідок уточнив, що під час такої пожежі пластмасова запальничка вціліти не могла.

Допитаний судом в присутності свого законного представника ОСОБА_23 , неповнолітній свідок ОСОБА_19 , 1998 року народження, суду пояснив, що в один з літніх днів 2014 р. біля 14 год., прийшов додому до свого товариша ОСОБА_24 , з яким дружив два роки. Сиділи біля комп`ютера, коли до кімнати зайшов незнайомий йому чоловік, якого знав ОСОБА_13 і вгостив їх двома сигаретами. Потім він та ОСОБА_4 направились в сторону кафе «Білі лебеді» м. Городенка, де посиділи біля ставка. Після пішли до недобудованого будинку, покритого бляхою, в якому раніше були 2-3 рази, з наміром там покурити. Через вікно залізли всередину будинку, по драбині піднялись на другий поверх. В кімнаті, де є балкон зі сторони с. Серафинці, сіли на дошки і курили сигарети, в тій кімнаті була підлога з дощок. Покуривши він загасив сигарету, а ОСОБА_13 свій окурок кинув, не загашеним, при цьому був сумний і на його запитання чому сумує, відповів, що не накурився. На його пропозицію піти на ягоди, той відмовився і сказав, що не піде, поки щось не підпалить. І хоч він відмовляв ОСОБА_13 , але той проігнорував його зауваження і став збирати сміття, що було в будинку: куски пінки, кульки, а він в той час пішов по інших кімнатах. Сміття ОСОБА_13 склав у кімнаті і запальничкою червоного кольору «Крікет», яку приніс із собою, підпалив поліетиленовий кульок. Він в той момент був у кімнаті навпроти. Коли виходили з будинку, нічого не горіло, лише тліло. З будинку вибрались таким же чином, як залізали туди. Коли вони знаходилися вдома у ОСОБА_13 , туди прийшли працівники міліції і разом поїхали на місце події, де стало відомо, що будинок горів. Після 20 год. повернувся додому, про те, що сталося, сказав своєму батькові ввечері приблизно біля 22 год.
Окрім показань свідків, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України надано в розпорядження суду виключно наступні документи:

- дані протоколу огляду місця події від 12.06.2014 р. з план-схемою - новозбудованого будинку по АДРЕСА_2 з описом пошкоджень внаслідок підпалу (а.с.108-110);
- рапорт начальника караулу ДПРЧ-13 ОСОБА_25 про виїзд на пожежу 12.06.2014 р. о 16 год. 52 хв. на вул. Осада Червона, 2 в м. Городенка 9а ( а.с. 113);
- рапорт головного інспектора Городенківського РВ УДСНС ОСОБА_26 про виїзд на пожежу 12.06.2014 р. із зазначенням знищеного внаслідок пожежі ( а.с. 114);
- дані Акту про пожежу від 12.06.2014 р., згідно з якими причина пожежі - необережне поводження з вогнем ( а.с. 115);
- картка підрахунку побічного збитку від пожежі складена головним інспектором Городенківського РВ УДСНС ОСОБА_26 ( а.с. 116);

- дані додаткового протоколу огляду місця події від 05.09.2014 р. - вищевказаного будинку, де зазначено про деформацію металічної покрівлі будинку, яка знаходилася на землі також встановлено місце осередку пожежі ( а.с. 111);
- висновок експерта № 20-П від 23.09.2014 р., згідно якого осередок пожежі (місце виникнення початкового горіння) в будинку по АДРЕСА_2 - у внутрішньому просторі кімнати № 8 другого поверху, причиною виникнення пожежі є несення стороннього джерела відкритого вогню безпосередньо в спалимий матеріал з ознаками попередньої підготовки події та висновком що пожежа могла виникнути при розведенні вогню на дерев`яних конструкціях підлоги ( а.с. 120-123);
- звіт про оцінку майна, складений ТзОВ «Експерт ІН» на підставі договору № VR2 від 15.09.2014 р., згідно з яким вартість прямих збитків, які були завдані власнику об`єкта нерухомості, станом на 02.10.2014 р. складає 529067 грн.( а.с. 162-202);
- висновок експерта № 10-Б від 11.04.2016 р., згідно з яким дійсний (реальний) розмір матеріальних збитків, заподіяних пожежею, що мала місце 12.06.2014 р. майну - об`єкту нерухомості (незакінчений будинок, відсоток готовності 58%), що розташований за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 на час складання висновку становить 539253 грн. ( а.с. 206-208);
- копія договору дарування вказаного будинку, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 ( а.с. 203);
Суд, дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, заслухавши доводи учасників процесу приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України є безпідставним, а клопотання про застосування до нього примусових заходів виховного характеру не підлягає задоволенню, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним інкримінованого суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Частиною 1 ст. 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2, 12 ст. 290 КПК України «Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази».

Отже, з вищенаведених положень вбачається, що не відкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в Постанові від 16.03.2017 р. у справі № 5-364кс16: «Суд зауважує, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не мас права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Частина дванадцята статті 290 КПК фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, не відкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення».

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцент Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження («Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Система справедливого судочинства має інтегруючий характер стосовно інших конвенційних прав і гарантій та слугує своєрідним підґрунтям для існування ще принаймні кількох принципів презумпції невинуватості, змагальності та принципу процесуальної рівності сторін. Їх доказовий аспект з питань якості доказів, насамперед, стосується питання про те, чи була особа засуджена «відповідно до закону», з огляду на що у практиці Європейського суду сформульовані окремі положення щодо допустимості доказів у судовому провадженні.

Так, на необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються інкримінованих дій, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться у рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Також, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обов`язок держави) було підтверджено у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16 лютого 2000 року. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинувачем.

Крім того, Конституційний Суд України у справі № 12-рп/2011 від 20.10.2011 р. за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України у своєму рішенні зазначив: «В аспекті конституційного подання щодо суб`єктів одержання доказів у кримінальній справі в результаті здійснення оперативно-розшукової діяльності положення першого речення частини третьої статті 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності».

Суд вважає, що стороною обвинувачення стороні захисту не були відкриті : звіт про оцінку майна, складений ТзОВ «Експерт ІН» на підставі договору № VR2 від 15.09.2014 р., згідно з яким вартість прямих збитків, які були завдані власнику об`єкта нерухомості, станом на 02.10.2014 р. складає 529067 грн., висновок експерта № 10-Б від 11.04.2016 р., згідно з яким дійсний (реальний) розмір матеріальних збитків, заподіяних пожежею, що мала місце 12.06.2014 р. майну - об`єкту нерухомості (незакінчений будинок, відсоток готовності 58%), що розташований за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 на час складання висновку становить 539253 грн. та копія договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 щодо недобудовоного житлового будинку по АДРЕСА_2 , на що вказує відсутність цих документів у реєстрі матеріалів досудового розслідування, а зазначені докази є ключовими у встановленні особи якій заподіяно шкоду та визначенні розміру самої шкоди, що безпосередньо пов`язано з кваліфікацією дій винуватої особи у вчиненні суспільно-небезпечного діяння.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням. Однак, як випливає з Реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000136 від 13.06.2014, ні слідчим, ні прокурором взагалі не ставилося питання щодо призначення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Однак, всупереч вказаним нормам КПК України, стороною обвинувачення суду не надано жодних доказів (ухвали, постанови, клопотання) в підтвердження проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, щодо отримання :

звіту про оцінку майна, складеного ТзОВ «Експерт ІН» на підставі договору № VR2 від 15.09.2014 р., який вказує на вартість прямих збитків, які були завдані власнику об`єкта нерухомості, станом на 02.10.2014 р. в сумі 529067 грн.;

висновку експерта № 10-Б від 11.04.2016 р., згідно з яким дійсний (реальний) розмір матеріальних збитків, заподіяних пожежею, що мала місце 12.06.2014 р. майну - об`єкту на час складання висновку становить 539253 грн.;

копії договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 щодо недобудовоного житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищевикладені обставини, суд керуючись 1, глави 4 КПК України, вважає зазначені докази недопустимими.

Кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 194 КК України є умисне знищення майна. Згідно ст. 24 КК України, умисел поділяється на прямий і непрямий.

Прямий умисел коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки та бажає їх настання. Інтелектуальний момент утворюють усвідомлення суспільної небезпеки своєї поведінки та передбачення її шкідливих наслідків. Свідомість охоплює не тільки чітке розуміння фактичного боку злочину, його змісту, характеру й усіх інших об`єктивних ознак, а й певне розуміння соціально-політичної значущості вчиненого діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості цієї особи склалося певне уявлення про можливі чи неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення тут має конкретний характер. Особа чітко уявляє, що саме її конкретні діяння спричинять або можуть спричинити суспільно небезпечні наслідки.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки й хоча не бажає, та свідомо припускає їх настання. Розуміння свідомості за непрямого умислу аналогічне розумінню свідомості в прямому умислі. Передбачення за непрямого умислу має свою розпізнавальну особливість. Як і за прямого умислу, воно має конкретний характер. Особа в такому разі чітко усвідомлює, що саме її конкретні дії чи бездіяльність можуть потягти суспільно небезпечні наслідки. Однак наслідки ці особа передбачає лише як можливі наслідки свого діяння. Передбачення неминучості настання наслідків за непрямого умислу виключається через особливості вольової сфери психічної діяльності, що дійсно пов`язана з її інтелектуальною діяльністю.

Отже, як при прямому, так і не прямому умислі, свідомістю винного охоплюється той факт, що в результаті його дій власникові майна заподіюється велика шкода.

Проте, стороною обвинувачення не надано суду жодних доказів, як б підтверджували, що пожежа сталася саме внаслідок викидання недопалків від сигарет чи підпаленого пакета. Крім цього, якщо і буде доказано знищення майна, то в цьому випадку не було умисних дій направлених безпосередньо на знищення майна.

При відмежуванні умисного пошкодження майна визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію пошкодження майна, причинно-наслідковий зв`язок.

Так, дійшовши висновку про вчинення ОСОБА_13 умисного пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах шляхом підпалу, та кваліфікуючи його дії за ч. 2 ст. 194 КК України, органом обвинувачення в клопотанні про застосування заходів виховного характеру не наведено жодних обґрунтувань цьому висновку та не зазначено, у чому, на думку сторони обвинувачення, проявився умисел у пошкодженні майна його причинно-наслідковий зв`язок, хоча ці ознаки є обов`язковими ознаками об`єктивної сторони умисного пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах шляхом підпалу і підлягають доказуванню у кримінальному провадженні справі, а відповідно і належному мотивуванню у вироку суду.

Суд також звертає увагу на те, що стороною обвинувачення у судовому засіданні не надано жодного процесуального документа (клопотання, постанови, ухвали) щодо надання ОСОБА_8 статусу потерпілого у кримінальному провадженні № 0000136. Так, відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Як випливає із матеріалів кримінального провадженні та підтверджено Реєстром матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні відомості до ЄРДР по факту пожежі було внесено на підставі рапорту головного інспектора Городенківського РВ УДСНС ОСОБА_26 , сам ОСОБА_8 не звертався ні із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення чи заявою про залучення його до провадження як потерпілого, що вказує на процесуальну відсутність його як особи, якій у встановленому КПК України порядку надано статус потерпілої.

Таким чином, суд фактично визнає не допустимими усі докази щодо умисного пошкодження малолітнім Хромеєм чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах шляхом підпалу, які були надані стороною обвинувачення в підтвердження його вини.

Інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_4 в умисному пошкодженні чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах шляхом підпалу, сторона обвинувачення суду не надала.

Ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а ст. 17 Конституції України визначає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до вимог ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд повинен з`ясувати :

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім і у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння.

Якщо під час судового розгляду не буде доведено однієї із вказаних обставин суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження.

Аналіз дослідженого дає суду підстави виконати вимоги даної статті та відмовити прокурору у задоволенні клопотання із закриттям кримінального провадження стосовно неповнолітнього.

Виходячи із вказаного суд не рахує за можливе стягувати із неповнолітнього витрати за проведені органом досудового розслідування експертизи.

На підставі наведеного та ст. 105 КК України, керуючись ст.ст. 392, 393, 395, 498, 500, 501 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Відмовити прокурору у задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру за вчинення суспільно небезпечного діяння передбаченого ст. 194 ч. 2 КК України.

Закрити кримінальне провадження № 0000316 відносно ОСОБА_4 за вчинення суспільно небезпечного діяння передбаченого ст. 194 ч. 2 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, неповнолітнім з часу отримання копії ухвали, іншими учасниками, з дня проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.

Неповнолітньому та прокурору копію ухвали вручити негайно після її проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутніми у судовому засіданні, копію судового рішення надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1