Постанова
Іменем України
4 жовтня 2018 р.

м. Київ
справа № 428/11199/17
провадження № 51-86 км 17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 7 грудня 2017 року про відмову у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року задоволено клопотання слідчого щодо долі речових доказів та постановлено зобов`язати уповноважену особу СУ ГУНП в Луганській області повернути майно, яке на підставі постанови слідчого було визнано речовими доказами та 15.09.2016 р. передано на зберігання потерпілому ОСОБА_6 , особі, у якої воно було вилучено ОСОБА_7 .
На зазначене судове рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.
Апеляційний суд Луганської області ухвалою від 7 грудня 2017 року відмовив ОСОБА_6 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що прийняте слідчим суддею рішення є незаконним, оскільки розгляд питання про долю речових доказів після закриття кримінального провадження слідчим на стадії досудового розслідування не відноситься до повноважень слідчого судді. З огляду на це вважає, що право на апеляційне оскарження такого судового рішення забезпечується на підставі п.17 ч.1 ст.7 та ч.1 ст.24 КПК України, що не врахував суд апеляційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що доводи касаційної скарги ОСОБА_6 є обґрунтованими, а тому його вимоги слід задовольнити.
Мотиви суду
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В офіційному тлумаченні ч.2 ст.55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування регламентовано § 2 Глави 26 КПК України.
У ст.309 КПК України передбачено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування. Такими рішеннями слідчого судді є ухвали про: відмову у наданні дозволу на затримання; застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні; продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні; продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні; поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні; продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні; направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні; арешт майна або відмову у ньому; тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізична особа - підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність; відсторонення від посади або відмову у ньому; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження; повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження за скаргою по ній. Розширеному тлумаченню цей перелік не підлягає.
Постановлена у даному провадженні ухвала слідчого судді, якою фактично зобов`язано слідчого повернути тимчасово вилучене майно згідно з вимогами ст.169 цього Кодексу, до вказаного переліку не входить.
Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.
Отже, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог ст.309, ч.4 ст. 399 КПК України, глави 31 КПК України, правильно встановив, що ухвала слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року не підлягає оскарженню в апеляційному порядку та обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, належним чином вмотивувавши своє рішення.
Доводи ОСОБА_6 про те, що право на апеляційне оскарження такого судового рішення забезпечується на підставі п.17 ч.1 ст.7 та ч.1 ст.24 КПК України, є безпідставними.
Забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, передбачене положеннями ст.24 КПК України, полягає у тому, що кожному гарантується право на таке оскарження у порядку, передбаченому цим Кодексом.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу, застосовуються тільки у разі, якщо положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження. Однак, питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовані вищезазначеними нормами чинного кримінального процесуального закону, які є спеціальними по відношенню до загальних і саме вони підлягають до застосування при розгляді скарги у даному провадженні.
Крім того, у ст.309, ч.4 ст.399 КПК України відсутня вказівка на те, що суддя апеляційного суду відмовляє у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою тільки тоді, коли ухвала слідчого судді за формою і змістом відповідає вимогам закону та якщо слідчий суддя при постановленні рішення ретельно дотримався вимог КПК України.
Тобто процесуальний закон не передбачає можливості діяти вибірково щодо кожного конкретного випадку та не встановлює права або обов`язку судді апеляційного суду давати оцінку законності чи незаконності прийнятого по суті рішення слідчим суддею.
Разом з тим, відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Посилання ОСОБА_6 на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі №5-142кс(15)17 є безпідставними, оскільки у цих висновках йдеться про оскарження ухвали слідчого судді, постановлення якої не передбачене кримінальними процесуальними нормами.
Отже, доводи касаційної скарги і матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального закону при відмові у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вищезазначену ухвалу слідчого судді, які були б підставами для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи зазначене, касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 7 грудня 2017 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3