Справа №577/4436/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/521/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора - ОСОБА_7

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника - ОСОБА_10

розглянула у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_10 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дептівка Конотопського району Сумської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, офіційно не працюючого, освіта середня-спеціальна, раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_10 , в яких:

- обвинувачений ОСОБА_8 , вважаючи, що його вина у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України, в суді доведена не була, просить вирок суду щодо нього в цій частині скасувати та постановити виправдувальний вирок;

- захисник ОСОБА_10 просить вирок міськрайонного суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду;

- прокурор у кримінальному провадженні просить вирок міськрайонного суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а саме, безпідставним звільненням останнього від відбування покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України та призначити покарання без застосування ст. 75 КК України у виді позбавлення волі.

Також прокурор просить частково задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної шкоди, стягнувши на її користь з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у солідарному порядку 1009 грн.

В подальшому, прокурор, в порядку ст. 403 КПК України, від поданої апеляційної скарги відмовився.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 27 квітня 2017 року по 05 грудня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Відповідно до статті 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, якщо протягом вказаного строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_9 не обирати.

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч. 2 ст. 156 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю;

- за ч.3 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України ОСОБА_8 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишити тримання під вартою до вступу вироку в законну силу. Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 06 вересня 2016 року, тобто з моменту затримання.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 06 вересня 2016 року по 07 жовтня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 05 грудня 2017 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 відмовлено.

Позов законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_13 - ОСОБА_14 до ОСОБА_8 задоволено повністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 5000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експерта по 131 грн. 94 коп. з кожного.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що визнае себе виним та щиро кається у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а за ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України виним себе не визнає, і з цього приводу надасть свої пояснення в усній та письмовій формі після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та протоколом судового засідання.

Вимоги поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 мотивує тим, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку в частині визнання винним ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. З ст. 153 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. В цілому, доводи захисника зводяться до того, що стороною обвинувачення не доведено обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочинів, ч. 2 ст. 156 КК України та ч. 3 ст. 153 КК України, а саме часу, місця та способу їх вчинення, і показання малолітніх потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які були покладені в основу вироку, однозначно не доводять вчинення відносно них розпутних дій ОСОБА_8 , на що вона звертала увагу суду під час виступу у судових дебатах, однак доводи захисту судом до уваги взяті не було, і висновок суду про винуватість останнього за вказаними злочинами побудовано лише на припущеннях, що є недопустимим.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у період часу з червня 2015 року до 29 серпня 2015 року, попередньо домовившись між собою про вчинення крадіжки з чужого домогосподарства, в якому ніхто не проживав, близько 22 год. прибули до нежитлового господарства за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_12 і переконавшись, що їх дії є таємними для власника та сторонніх осіб, через незамкнену хвіртку проникли на подвір`я вказано господарства, де ОСОБА_9 залишився спостерігати за обстановкою, щоб в разі появи сторонніх осіб, попередити про це ОСОБА_8 , а в цей час ОСОБА_8 через відкриті вхідні двері проник у житловий будинок, звідки таємно викрав майно, на загальну суму 1175 грн., спричинивши потерпілій майнову шкоду у вказаному розмірі. З місця скоєння злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зникли, а викраденим майном, в подальшому, розпорядились на власний розсуд

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 влітку 2016 року, точної дати органом досудового розслідування не встановлено, у денний час, з метою задоволення власної статевої пристрасті та розбещення малолітнього племінника ОСОБА_15 2009 р.н., користуючись відсутністю батьків та інших дорослих осіб, які могли б перешкодити вчиненню злочину, привів останнього до покинутого господарства за адресою: АДРЕСА_1 де завів малолітнього за руку до туалету. Після чого, використовуючи безпорадний стан малолітнього, користуючись своїми віковими і фізичними перевагами, вчинив щодо нього розпусні дії сексуального характеру, оголив свій статевий орган та у присутності малолітнього демонстративно вчинив акт онанізму шляхом доторкання руками до свого статевого органу, задовольняючи свою статеву пристрасть, а також з метою викликати у малолітнього статеве збудження пропонував ОСОБА_15 повторити непристойні дотики до свого статевого органу, чим навчав дитину статевим збоченням.

Після цього, влітку цього ж року, точної дати органом досудового розслідування не встановлено, в денний час ОСОБА_8 прийшов до місця проживання малолітнього племінника ОСОБА_15 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та користуючись відсутністю батьків малолітнього та інших дорослих осіб, які могли б перешкодити його намірам на задоволення власної статевої пристрасті та розбещення ОСОБА_15 , завів останнього до приміщення сараю, яке закрив, щоб запобігти втечі останнього, де діючи умисно з використанням безпорадного стану малолітнього, вчинив щодо нього розпусні дії сексуального характеру, оголив свій статевий орган та у присутності малолітнього демонстративно вчинив акт онанізму шляхом доторкання руками до свого статевого органу, задовольняючи свою статеву пристрасть, а також, з метою викликати у малолітнього статеве збудження, пропонував ОСОБА_15 повторити непристойні дотики до свого статевого органу та взяти статевий орган до його рота, чим навчав дитину статевим збоченням.

Вказаними умисними протиправними діями ОСОБА_8 завдав шкоду нормальному моральному та фізичному становленню малолітнього ОСОБА_15 , а також сприяв формуванню у нього антиморальних поглядів.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 у період з червня по серпень 2016 року, точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено, з метою задоволення власної статевої пристрасті та розбещення малолітнього племінника ОСОБА_13 , 2004 року народження, користуючись відсутністю батьків та інших дорослих осіб, які могли б перешкодити вчиненню злочину, привів останнього у чагарники навпроти господарства АДРЕСА_1 , та використовуючи безпорадний стан ОСОБА_13 , який в силу свого віку не міг розуміти характер і значення вчинених з ним дій, а також чинити будь-який опір, користуючись своїми віковими і фізичними перевагами, вчинив щодо нього розпусні дії сексуального характеру, оголив свій статевий орган та у присутності малолітнього демонстративно вчинив акт онанізму шляхом доторкання руками до свого статевого органу, задовольняючи свою статеву пристрасть, а також, з метою викликати у малолітнього статеве збудження, пропонував потерпілому ОСОБА_13 повторити непристойні дотики до свого статевого органу.

Також, обвинувачений ОСОБА_8 приблизно у в середині серпня 2016 року, точна дата не встановлена, у денний час, з метою задоволення власної статевої пристрасті та розбещення того ж малолітнього племінника ОСОБА_13 , користуючись відсутністю батьків та інших дорослих осіб, які могли б перешкодити вчиненню злочину, привів останнього до покинутого господарства за адресою: АДРЕСА_3 і увійшовши до нежилого будинку, ОСОБА_8 , користуючись безпорадним, з огляду на малолітній вік, станом ОСОБА_13 , вчинив щодо нього розпусні дії сексуального характеру, оголив свій статевий орган та у присутності малолітнього демонстративно вчинив акт онанізму, шляхом доторкання руками до свого статевого органу, задовольняючи свою статеву пристрасть, а також, з метою викликати у малолітнього статеве збудження, пропонував ОСОБА_13 повторити непристойні дотики до свого статевого органу.

Вчиняючи вказані дії, направлені та фізичне розбещення малолітнього, ОСОБА_8 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки у вигляді порушення статевої недоторканості потерпілого ОСОБА_13 , завданні шкоди його нормальному моральному та фізичному становленню, а також формуванні у нього аморальних поглядів та бажав їх настання.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 , приблизно у середині серпня 2016 року, точна дата не встановлена, у денний час, перебуваючи разом із малолітнім ОСОБА_13 у нежилому будинку АДРЕСА_3 , після вчинення відносно ОСОБА_13 розпусних дій сексуального характеру вирішив задовольнити свою статеву пристрасть неприродним способом. З метою реалізації злочинного наміру та подолання опору малолітнього, при цьому, користуючись безпорадним станом останнього, власними віковими і фізичними перевагами, а також, застосовуючи до малолітнього фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні ляпасів по обличчю та висловлюванні погроз застосування фізичного насильства, обвинувачений ОСОБА_8 проти волі ОСОБА_13 вступив з ним у статеві зносини неприродним способом, ввівши свій статевий орган до рота потерпілого, а також примусив малолітнього до орогенітального контакту, самостійно повторивши аналогічні дії по відношенню до малолітнього.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який просив вирок суду залишити без зміни, а в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника відмовити, обвинуваченого ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч.1ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК в апеляційному порядку оскаржено не було. Прокурор, як зазначалось вище, оскарживши вирок в частині призначення ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.185 КК України, в подальшому на підставі ст.403 КПК України, відмовився від своєї апеляційної скарги, та вважав вирок законним і обґрунтованим.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 , незважаючи на посилання в своїй апеляційній скарзі про надання в подальшому (після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження) доповнень до своєї апеляційної скарги, жодних доповнень до своєї апеляційної скарги, ні письмових ні усних , не надав.

Тому суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах доводів апеляційних скарг поданих захисником ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_8 .

Так, зі змісту апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що вони не погоджуються з оскаржуваним рішенням суду в частині визнання останнього винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.156, ч.3 ст.153 КК України і вважають недоведеною його вину за вказаними злочинами.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 щодо злочинів вчинених відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_15 винним себе не визнав, та пояснив , що таких злочинів не вчиняв, жодних розпусних дій зі своїми малолітніми племінниками не здійснював.

Проте, з такою позицією обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника колегія суддів погодитись не може, і вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.156, ч.3 ст.153 КК України відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального провадження, визнаних судом доведеними, ґрунтується на досліджених у ході судового розгляду показаннях потерпілих, свідка, ряду письмових доказів, яким судом була надана оцінка з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, згідно вимог ст.ст.94, 374 КПК України.

Так, судом першої інстанції при ухваленні вироку обґрунтовано були враховані та вірно покладені в основу вироку показання малолітніх потерпілих, а саме:

- ОСОБА_15 , який в судовому засіданні, на запитання з приводу вчинення відносно нього ОСОБА_8 розпусних дій опускав очі, плакав, потирав руки, нервуючись говорив і стверджував, що такі дії останній відносно нього вчиняв два рази, коли на вулиці було тепло і він був одягнутий у майку і шорти, але точної дати він не пам`ятає, зазначаючи, що перший раз це було біля сусіднього домогосподарства бабусі в с. Дептівка, куди дядько ( ОСОБА_8 ) повів його косити траву. При цьому малолітній вказував на те, що ОСОБА_8 завів його до приміщення туалету де зняв нижню частину одягу та почав заставляти його торкатися до його статевого органу, йому було страшно і боляче, дядько заставляв його роздягатися і торкався його, йому було дуже неприємно і він втік. Крім цього, малолітній ОСОБА_15 розповідав, що наступний раз ОСОБА_8 завів його до сараю їхньому домоволодінні де мати тримала курей, закрив двері і не дозволяв виходити, показував непристойне, зняв верхній одяг та торкався свого статевого органу і заставляв його таке ж робити. Надаючи такі показання малолітній пояснював, що йому було страшно, він сильно боявся ОСОБА_8 , згадувати про ці обставини йому неприємно і спілкуватися з ОСОБА_8 він не бажає;

- ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснював, що влітку 2016 року зламав ногу і був вдома. Оскільки його мати часто була в стані алкогольного сп`яніння і він залишався вдома з братом, інколи ходив поїсти додому до бабусі, з якою також проживає ОСОБА_8 - його дядько. Одного дня, коли він прийшов поїсти до бабусі, ОСОБА_8 забрав його збирати груші біля сусіднього домогосподарства, де, в чагарниках, останній зняв штани та оголив перед ним свій статевий орган, торкався до нього та демонстрував, заставляв його знімати одяг та торкатися до його статевого органу руками та ротом, погрожуючи вдарити та вдарив рукою по обличчю, внаслідок чого він (малолітній) робив все, що казав ОСОБА_8 . Після цього, малолітній вказував, що через декілька днів, ОСОБА_8 повів його у покинуту хату, біля сусіднього домоволодіння і змушував його торкатися до його статевого органу, бив рукою по обличчю, примушував брати його статевий орган до рота, що він і зробив, а ще декілька разів в тій же хаті просто змушував дивитися на нього, як він робить зі своїм статевим органом і наказував, щоб він повторював. Бачив, що ОСОБА_16 витягував якийсь пакет, але що він з ним робив не знає. Такі дії почалися з червня чи з липня 2016 року і закінчилося в серпні.

При цьому малолітній вказував, що про все це він розповів тому, що дізнався, що такі ж дії двічі ОСОБА_8 вчиняв і з його братом ОСОБА_17 . Також малолітній зазначав, що він сильно боявся ОСОБА_8 , бо той погрожував бити, згадувати про ці обставини йому неприємно і спілкуватися з ОСОБА_8 він не бажає.

Колегія суддів вважає такі показання малолітніх потерпілих правдивими, оскільки вони повністю узгоджуються з іншими доказами зібраними органом досудового розслідування та покладеним в основу вироку, на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, як зазначалось вище малолітній потерпілий ОСОБА_13 повідомляючи суду про вчинення відносно нього ОСОБА_8 розпусних дій в покинутій хаті вказував , що ОСОБА_16 , при цьому тримав якийсь пакет, але що він з ним робив не знає.

Згідно протоколу ОМП від 04.09.2016 року (а.с. 46-47), який був досліджений судом першої інстанції, в ході огляду нежилого будинку в с.Дептівка Конотопського району, за холодильником, було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з речовиною світлого кольору.

І відповідно до висновку експерта № 1116 від 25 жовтня 2016 року, в пакеті №1, що вилучений під час обшуку господарства по АДРЕСА_3 , знаходяться сліди сперми, які можуть походити від ОСОБА_8 ;

Крім того, судом першої інстанції були враховані показання свідка ОСОБА_18 допитаного в судовому засіданні, який пояснював, що на початку 2016 року був призначений дільничним інспектором с. Дептівка Конотопського району, Сумської області. В середині серпня 2016 року він виїздив у зазначене село, в якому побачив двох неповнолітніх дітей ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які на запитання де їх мати, відповіли, що не знають, бо вона десь пила горілку. При цьому, на його запитання, чому вони не йдуть до бабусі, ОСОБА_21 сказав, що їхати до неї вони бояться, оскільки там ОСОБА_22 , і з`ясовуючи ці обставини, свідку стало відомо що їх дядько ОСОБА_8 , при них задовольняв статеві потреби неприроднім способом і розбещував цих дітей. Коли ОСОБА_23 йому це розповідав, ОСОБА_20 був поряд, і також казав, що ОСОБА_16 двічі таке вчиняв і щодо нього. ОСОБА_23 повідомляв, що таке відносно нього ОСОБА_16 робив з п`яти років.

Також свідок зазначав, що діти казали про це не тільки йому, а й своїй матері, яка не придавала цьому значення, а тому, після розмови з малолітніми, він порекомендував їй звернутися із відповідною заявою про вчинення злочину, що вона в подальшому, і зробила.

Крім того свідок зазначав, що він, як дільничний інспектор, запитував ОСОБА_8 щодо вказаних подій, і останній розповів як все було, а також розповідав про пакети, які використовував в якості контрацептива.

Вищенаведені показання малолітніх потерпілих та свідка є послідовними, і взаємно доповнюючими одне одного та повністю узгоджуються і з іншими доказами, які були предметом ретельного дослідження в суді першої інстанції ,та обґрунтовано покладені в основу вироку , а саме:

- протокол прийняття заяви від ОСОБА_24 про вчинення розпусних дій відносно її сина ОСОБА_15 від 24 жовтня 2016 року;

- висновок методиста з психологічної служби РМК Конотопської районної ради за результатами проведеної психологічної експертизи ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якого вбачається, що хлопчик сприймає все адекватно, відповідно до ситуації, ознак фантазування виявлено не було, чітко та правдиво розповідав ситуацію та може піддаватись впливу лише близькій людині. При занятті з психологами рекомендовано заняття для підвищення самооцінки у хлопця та зняття тривожності;

- протоколи огляду місця події в ході яких були оглянуті ділянки місцевості та місця, де ОСОБА_25 вчиняв розпусні дії щодо малолітніх;

- висновок практичного психолога Правдинської школи-інтернату за результатами проведеної психологічної експертизи ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно якого при вивченні індивідуальних та вікових особливостей було встановлено, що хлопець ознак фантазування не виявляє, не має свідомої мети приховати правду та події, що сталися, може легко піддаватись впливу з боку оточуючих, сприймає дійсності адекватно, відповідно до діючої ситуації. Рекомендовано співпраця з психологом з метою зняття напруги у дитини, підвищення самооцінки та зниження рівня тривожності;

- протокол проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2016 року, в ході якого ОСОБА_8 розповів обставини та показав місце вчинення розпусних дій стосовно малолітніх;

- висновок судово-психіатричного експерта № 210 від 07 вересня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_8 страждає на легку розумову відсталість з порушенням поведінки, однак під дію ст.ст. 19, 20 КК України не підпадає.

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги також ураховується те, що в справі судом першої інстанції були ретельно перевірені обставини щодо наявності чи відсутності будь яких підстав, як у малолітніх потерпілих, так і в свідка ОСОБА_18 для обмови обвинуваченого ОСОБА_8 .

Показання малолітніх потерпілих та свідка, колегія суддів вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, при цьому, відхиливши показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що інкримінованих йому злочинів він не вчиняв, та обґрунтовано визнав таку позицію обвинуваченого, як обраний спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Отже, колегія суддів зазначає, що вищенаведеними обставинами повністю спростовуються твердження захисника ОСОБА_10 в її апеляційній скарзі про те, що показання малолітніх потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які були покладені в основу вироку, однозначно не доводять вчинення відносно них розпутних дій ОСОБА_8 , на що вона звертала увагу суду під час виступу у судових дебатах.

Таким чином, за наявності вказаних доказів, які були ретельно досліджені, та яким була надана повна та всебічна оцінка, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів, та вірно його дії кваліфікував за частиною другою статті 156 КК України як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи; за частиною третьою статті 153 КК України як задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування та з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітнього.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 щодо недоведеності стороною обвинувачення обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочинів, ч. 2 ст. 156 КК України та ч. 3 ст. 153 КК України, а саме часу, місця та способу їх вчинення, на що було звернуто увагу під час судових дебатів, однак, на думку захисника, залишилося поза увагою суду та заперечень обвинуваченого ОСОБА_8 щодо вчинення ним розпутних дій відносно малолітніх, то колегія суддів не погоджується з такими твердженнями, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, вказані обставини були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції, і суд надавши їм оцінку, віднісся до них критично і визнав такими, що цілком спростовуються послідовними показаннями малолітніх потерпілих, які хоча і викладені у властивій дитячому вікові та відповідному дитячому рівню розвитку формі, однак не містять суттєвих розбіжностей між собою і та фактично співпадають з викладеними в обвинувальному акті обставинами.

При цьому, час, місце та спосіб вчинення розпусних дій відносно малолітніх потерпілих було встановлено, як органом досудового слідства так і судом, безпосередньо в ході судового розгляду, настільки, наскільки малолітні потерпілі змогли згадати та пояснити ці обставини. При цьому, колегія суддів зазначає, що необхідно враховувати і вікові особливості потерпілих, їх вік на момент вчинення -7 та 12 років, та рівень розвитку.

Також судом вірно було враховано і висновки психологів щодо тих обставин, що малолітні потерпілі під проведення з ними психологічних експертиз ознак фантазування не виявляли, чітко та правдиво розповідають ситуацію і те, що з моменту вчинення злочину пройшов тривалий час, з чим також погоджується і колегія суддів.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями апеляційної скарги захисника щодо того, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку в частині визнання винним ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. З ст. 153 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і висновок суду про винуватість останнього за вказаними злочинами побудовано лише на припущеннях, оскільки, такі твердження є голослівними, а вирок суду повністю відповідає фактичним обставинам справи та ухвалений на підставі належних та допустимих доказів.

Поряд з цим, колегія суддів, звертає увагу і на те, що дане кримінальне провадження надійшло до апеляційного суду з вироком та скаргами на цей вирок вдруге. І в ході першого апеляційного розгляду (за наслідками якого вирок було скасовано і справа направлена на новий судовий розгляд) захисник ОСОБА_10 , вже після відкриття апеляційного розгляду, звернулася до апеляційного суду з клопотанням (інформацією від 09.08.2017р) про те, що їй в ході бесіди з підзахисним ОСОБА_8 стало відомо, що відносно нього, під час досудового розслідування у вересені-жовтні 2016року, з боку працівників Конотопського РВ здійснювався психологічний тиск, у звязку з чим він вимушений був зізнатися у вчиненні кримінальних правопорушень.

В ході нового судового розгляду, судом першої інстанції вказана інформації перевірялось належним чином. Так, враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо надуманих показань малолітніх потерпілих, а також щодо погроз з боку ОСОБА_18 засадити ОСОБА_8 «на довго» через неприязні стосунки, які склалися між ними ще за обставин попередньої судимості ОСОБА_8 , та враховуючи показання ОСОБА_8 та його заперечення щодо вчинення розпутних дій відносно малолітніх, суд ретельно перевірив посилання обвинувачених на те, що під час проведення досудового розслідування на ОСОБА_8 з боку ОСОБА_18 здійснювався психологічний тиск, а також, що останній ОСОБА_13 за ті неправдиві показання, які він надавав, пообіцяв купити телефон.

При цьому, з звукозапису судового засідання від 13 лютого 2018 року (т. 4 а.п.196), під час проведення якого був допитаний свідок ОСОБА_18 , на запитання головуючого останній відповів, що будь якого тиску з його боку на ОСОБА_8 він не вчиняв, при проведенні слідчих дій обвинувачений такі пояснення надавав добровільно, при цьому був присутній його захисник, а стосовно малолітнього ОСОБА_13 , свідок зазначив, що ніякого телефону він йому не обіцяв, і навіщо б таке йому було потрібно.

Також, на запитання захисника ОСОБА_10 свідок повідомив, що слідчі дії з ОСОБА_8 проводилися слідчим, а він був присутнім під час їх проведення лише як дільничний того району, де проживає обвинувачений, потерпілі, і де сталися вищезазначені події.

Також свідок вказував, що до 2016 року він обвинувачених ОСОБА_26 взагалі не знав і жодних неприязних відносин у нього до них немає і не було.

Вказаному свідку було роз`яснено його права та обов`язки, він був попереджений про передбачену КК України кримінальну відповідальність, а тому підстав не довіряти таким показанням у колегії суддів не виникає, як не виникає жодних підстав, що він може оговорювати обвинуваченого.

При цьому, як вбачається з звукозапису вищезазначеного судового засідання, на запитання головуючого, обвинувачений ОСОБА_8 повідомив, що зі скаргами щодо незаконних дій відносно нього він не звертався, і матеріалами даного кримінального провадження не підтверджується той факт, що відносно останнього під час досудового розслідування були застосовані будь-які недозволені методи.

В ході апеляційного перегляду ні обвинувачений, ні його захисник про застосування психічного тиску чи проведення перевірки щодо застосування тиску не заявляли.

Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в ході судового розгляду в повному обсязі, у відповідності до положень статті 3 Європейської конвенції з прав людини була забезпечена повна перевірка тверджень особи про застосування на неї психологічного тиску.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів не вбачає підстав для висновку щодо недоведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України, будь-яких переконливих доводів, які б спростовували викладені у вироку висновки суду в цій частині ні обвинуваченим ОСОБА_8 , ні його захисником не наведено, і при розгляді поданих ними апеляційних скарг не встановлено, у зв`язку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту поданої захисником ОСОБА_10 апеляційної скарги вбачається, що вирок Глухівського міськрайонного суду від 13 лютого 2018 року оскаржується останньою лише в частині визнання ОСОБА_8 винним за ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 153 КК України.

Однак, вказане судове рішення в частині визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 183 КК України та призначене їм за цей злочин покарання, захисником не оскаржується, проте, захисник заявляє вимогу щодо скасування вироку в повному обсязі не обґрунтувавши таку свою вимогу, при цьому, жодних передбачених ст. 415 КПК України, підстав для направлення вказаного кримінального провадження на новий судовий розгляд, колегія суддів не вбачає.

Що стосується покарання призначеного ОСОБА_8 за вчинення інкримінованих злочинів відносно малолітніх, то таке покарання призначено судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, і при цьому суд врахував , тяжкість вчинених злочинів, кількість епізодів злочинної діяльності, обставини та відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який характеризується, як особа, схильна до вчинення кримінальних правопорушень, що вчинив ряд злочинів, в т.ч. і особливо тяжкий, думку потерпілих, представників потерпілих, що заподіяну шкоду не відшкодував, не працює, при цьому має задовільний стан здоров`я, як обставину, що пом`якшує покарання, суд врахував його молодий вік та вчинення злочину повторно, що є обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до статті 67 КК України.

Враховуючи обставини справи, вищевказані пом`якшуючі та обтяжуючі покарання суд дійшов висновку, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства і йому слід визначити покарання в межах санкцій статей, за якими обвинувачується, а також за сукупністю злочинів - у виді позбавлення волі. Крім того, враховуючи обставини справи та характер вчинених обвинуваченим дій, а також, що у нього відсутні спеціальна освіта і можливість займати певні посади, то призначивши покарання в межах санкції ч.2 ст. 156 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоцільність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, та призначив остаточне покарання до відбування у виді у виді позбавлення волі строком на 10 років, що буде необхідним та достатнім, як для виправлення обвинуваченого так і запобігання вчинення аналогічних злочинів іншими особами.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є обґрунтованим і законним, будь-яких, передбачених кримінальним процесуальним законом, підстав для його скасування при перевірці матеріалів кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5