Провадження №1-кп/127/981/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.09.2018 р. за № 0000146, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вільнюс Литовської Республіки, громадянки України, освіта середня спеціальна, не працюючої, розлученої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

10.07.1996 р. старший солдат ОСОБА_4 призвана до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 м. Севастополь Автономної Республіки Крим, а 21.01.2014 р. уклала контракт про проходження військової служби за контрактом та проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка до 13.05.2014 р. дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді старшого оператора радіолокаційного відділення радіолокаційного вузла радіотехнічного батальйону.

Під час проходження військової служби старший солдат ОСОБА_4 відповідно до ст. 17, 65, 68 Конституції України, положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, була зобов`язана свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів.

Згідно з вимогами ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів та зобов`язує додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів тощо, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканість державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім того, згідно з вищевказаними положеннями захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадянина України.

В середині травня 2014 року в старшого солдата ОСОБА_4 виник злочинний умисел на ухилення від військової служби.

Відповідно до вимог Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 р. № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», яка 07.05.2014 р., в тому числі, була розміщена на офіційному сайті Міністерства оборони України, у строк до 12.05.2014 р. військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , у тому числі й старший солдат ОСОБА_4 , повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , для подальшого розподілу по військових частинах Повітряних Сил Збройних Сил України.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на ухилення від військової служби, старший солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою ухилитись від проходження військової служби, не повідомивши про свої наміри відповідне командування, 12.05.2014 р. не прибула до пункту збору військової частини НОМЕР_2 та до 28.02.2015 р. проводила час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби, у тому числі займаючись роздрібною торгівлею та роботами по домашньому господарству в м. Севастополь, доки наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 44-рс від 20.03.2015 р. не була звільнена з військової служби у запас на підставі п. «е» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через військову невідповідність) та виключена зі списків особового складу Збройних Сил України з 28.02.2015 р.

Таким чином, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді старшого оператора радіолокаційного відділення радіолокаційного вузла радіотехнічного батальйону військової частини НОМЕР_1 (до 13.05.2014 р. дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 ), в порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової Присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Директиви № Д-1, 12.05.2014 р. умисно, без поважних причин, самовільно, з метою ухилитись від військової служби, не прибула до розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та перебувала за межами місця служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби, до 28.02.2015 р.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та суду пояснила, що вчинила його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, в кінці лютого 2014 року вона була на чергуванні у військовій частині, від оперативного чергового надійшла команда про термінове залишення поста, оскільки зі сторони аеродрому здійснювався наступ невідомих осіб. Після їх уходу з військової частини остання була захоплена. По дорозі додому вона підвернула ногу і не могла ходити.

Наступного дня їм повідомили, що їхні позиції захоплені, а чоловіки обладнали казарму під бойові дії. Вона не могла ходити і здійснювала приготування їжі. Також їх попередили про напад зі сторони невідомих, тому хлопці просили жінок стояти «живим щитом» біля воріт та паркану. Командування довго чекало на будь-які розпорядження вищого командування, однак відповідної команди не було і командири діяли на власний розсуд. Командир полку на власний розсуд організував похід на аеродром.

Після захоплення військової частини територія останньої була зруйнована танками. Через декілька днів після цього надійшла команда збиратись, оскільки через три дні відбуватиметься переїзд на материкову частину. В неї на материковій частині нікого немає, натомість у Криму залишились діти, тому вона не виконала команду про прибуття на шикування і до військової частини не прибула. Відповідні рапорти у зв`язку з цим вона також не подала.

Заслухавши пояснення обвинуваченої, думку сторін кримінального провадження, суд відповідно до ч. 3 ст. 26 та ч. 3 ст. 349 КПК України вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд, враховуючи приписи ч. 3 ст. 26 КПК України, вважає за доцільне дослідити докази, зібрані у кримінальному провадженні, згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження, а саме: стороною обвинувачення на підтвердження обставин, викладених у обвинувальному акті, надано суду копію послужної картки на ім`я ОСОБА_4 .

Аналізуючи показання обвинуваченої, надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що Указом Президента України від 02.03.2014 р. «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» Збройні Сили України приведені у бойову готовність повна.

На виконання Указу Президента України № 339/2014 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 р. «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України» у Збройних Силах 06.05.2014 р. виконуючий обов`язки Міністра оборони України генерал-полковник ОСОБА_6 та начальник Генерального штабу Головнокомандувач Збройних Сил України генерал-лейтенант ОСОБА_7 підписали спільну директиву №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України».

Стороною обвинувачення на підтвердження факту проходження обвинуваченою військової служби у лавах Збройних Сил України не надано відповідних наказів, надано натомість копію послужної картки на ім`я ОСОБА_4 . Обвинувачена факту проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не заперечувала. Також суд враховує, що згідно з вищенаведеною копією послужної карти в останній містяться відомості про присвоєння обвинуваченій наказом командира військової частини НОМЕР_1 військового звання рядового (10.07.1996 р.) та старшого солдата (04.11.1999 р.). Крім того, згідно із наведеною копією послужної карти обвинувачена з 30.07.1996 р. проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З копії вказаної картки вбачається, що ОСОБА_4 була звільнена з військової служби наказом КПСЗСУ від 20.03.2015 р. за № 44-рс у запас за п. «е» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність).

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт проходження обвинуваченою військової служби на час оприлюднення директиви №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України».

В судовому засіданні також встановлено, що обвинуваченій про зміну дислокації військової частини НОМЕР_1 , де вона проходила військову службу, було достовірно відомо, однак наказу про прибуття на пункт збору нею виконано не було. Обвинувачена як на підставу невиконання наказу посилалась на отримане ушкодження здоров`я та відсутність у неї на материковій частині родичів та знайомих. При цьому суд враховує, що обвинувачена в судовому засіданні повідомила, що про неможливість виконання наказу про прибуття на пункт збору за станом здоров`я командування військової частини вона не повідомляла.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт нез`явлення з метою ухилення від військової служби на службу у разі переведення. При цьому суд враховує, що даний злочин мав місце з 12.05.2014 р., тобто з моменту нез`явлення по 28.02.2015 р., тобто виключення зі списків особового складу Збройних Сил України. Зі змісту ч. 2 ст. 4 КК України випливає, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. При цьому ч. 3 ст. 4 КК України визначено, що часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності. Тому, враховуючи вищевказані приписи кримінального закону, підлягає застосуванню кримінальний закон про кримінальну відповідальність в редакції, що діяв на час вчинення інкримінованого обвинуваченій діяння.
За таких обставин, суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 27.04.2014 р.), за ознаками дезертирства, тобто нез`явлення з метою ухилення від військової служби на службу у разі переведення.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_4 вчинила злочин середньої тяжкості, у вчиненому розкаялась, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченій покарання, необхідного і достатнього для його виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів, суд враховує, роз`яснення, надані в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими звернуто увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Зокрема, в ідповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено наявність обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому суд враховує, що ні в обвинувальному акті, ні під час дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів у судовому засіданні, ні в обвинувальній промові представником державного обвинувачення не зазначено, в чому саме полягало активне сприяння обвинуваченої у розкритті злочину. Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що обвинувачена активно співпрацювала зі слідством та надавала усі необхідні показання та відомості. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було. Таким чином, суд приходить до переконання, що в даному випадку наявні правові підстави для застосування положень ч. 1 ст. 69-1 КК України, якою регламентовано, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Крім цього, суд враховує, що Верховним Судом 15.03.2018 р. (справа № 442/1887/16-к) звернуто увагу на те, що застосування ч. 1 ст. 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим. Таким чином, суд враховує конкретні обставини справи, особу обвинуваченої, її негативне ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують її покарання, і вважає за можливе призначити їй кримінальне покарання з урахуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України не передбачене санкцією кримінального закону у виді штрафу.

Керуючись ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 27.04.2014 р.), та призначити покарання з урахуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100 (п`ять тисяч сто) грн.
До набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 21.12.2019 р., обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання залишити без змін. Згідно із обмеженнями відповідно до обраного запобіжного заходу зобов`язати ОСОБА_4 не відлучатись з населеного пункту м. Вінниця без дозволу суду.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом її подачі до Вінницького міського суду Вінницької області.

Суддя: