ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/193/18 Справа № 203/421/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3, обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна .
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року зараховано строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дві позбавлення волі починаючи з 02 січня 2016 року по 20 червня 2017 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1272 грн. 20 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Як установив суд, 02 січня 2016 року близько 16 години 25 хвилин ОСОБА_6 , керуючись виниклим злочинним умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, прибув до переходу метрополітену № 1 станції «Вокзальна», розташованого по пр. Карла Маркса, 123Б в м. Дніпропетровську, де на сходах переходу до метрополітену побачив ОСОБА_9 , яка в правій руці тримала жіночу сумку, яку він визначив як об`єкт свого злочинного посягання. Після цього ОСОБА_6 , перебуваючи в указаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, близько 16 години 25 хвилин цього ж дня шляхом вільного доступу, лівою рукою, за допомогою ривка, намагався вирвати у ОСОБА_9 жіночу сумку, але остання, намагаючись чинити опір протиправним посяганням, її не відпускала. Далі ОСОБА_6 , з метою подолання законного опору потерпілої, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я, наніс ОСОБА_9 декілька ударів кулаком правої руки в ліву частину обличчя. В результаті застосування фізичного насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, ОСОБА_6 , подолавши опір ОСОБА_9 , заволодів жіночою сумкою, в якій були особисті речі потерпілої на загальну суму 515 грн. 50 коп., чим спричинив останній матеріальної шкоди.
В апеляційний скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок суду та прийняти своє рішення, яким визнати його невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у зв`язку з недоведеністю його вини. Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що з даним вироком він не згоден оскільки він винесений в порушення вимог процесуального закону та за неповноти судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що під час досудового розслідування було порушено його право на захист та проведено певні сліді дії без залучення захисника, органами поліції було проведено низку процесуальних дій в порушення вимог КПК України, протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімком було складено в порушення вимог ст. 104 КПК України та в них не зазначено належних відомостей щодо осіб, зображених на них. Одночасно вказує, що в матеріалах провадження містяться докази, на які посилається суд при визнанні його винним, при цьому не встановивши їх належність, також зазначає, що судом першої інстанції було допущено однобічність судового розгляду, при цьому надано оцінку одним доказам та відкинуто інші, а саме: не прийнято як доказ показання свідка ОСОБА_10 . Стверджує, що його було не ознайомлено з певними матеріалами справи та позбавлено можливості оскарження. Указує і на те, що неправомірно здійснено посилання на недоведеність застосування до нього недозволених методів, а саме застосування фізичного та психологічного тиску з посиланням на закриття кримінального провадження за даним фактом, при цьому не враховано, що за рішенням суду відповідну постанову було скасовано та продовжено слідство. Вважає, що судом не було належним чином співставлено наявні в матеріалах провадження докази, а досудовим розслідуванням не проведено всіх належних процесуальних дій для встановлення його винності.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати та прийняти рішення, яким виправдати його підзахисного. Обгрунтовуючи свою апеляцію зазначає, що органами досудового розслідування під час збирання доказів було порушено вимоги КПК України, вказує, що працівниками поліції не було належним чином доведено винність його підзахисного у вчиненні інкримінованого злочину, єдиним доказом, на який посилається слідство, є протокол впізнання потерпілою обвинуваченого, проте не враховано фізичного стану потерпілої, яка перебувала у шокованому стані та не могла повністю і адекватно керувати своїми діями. Вказує, що впізнання його підзахисного за фото таблицями проводилося в порушення процесуального закону. Вважає, що органом досудового розслідування не проведено всіх необхідних процесуальних дій для встановлення винності ОСОБА_6 , стороною обвинувачення не надано жодного прямого доказу винності його підзахисного, а всі наявні докази дають підстави для сумнівів, що грає на користь ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років. Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги, не оскаржуючи фактичних обставин провадження вважає, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, судом не враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, є раніше неодноразово судимою особою, належних висновків не зробив та після відбуття покарання вчинив новий корисливий злочин, що свідчить про стійкість до вчинення останнім злочинів, у зв`язку з чим достатнім буде покарання саме у виді максимального строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисникаОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі, думку прокурора та потерпілої на підтримку апеляційної скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, та про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на те, що досудове розслідування і судовий розгляд за провадженням проведено неповно та необ`єктивно, а висновки суду не підтверджені зібраними у справі доказами є небгрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за яке він засуджений, грунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про те, що кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_6 , він не вчиняв, а також посилання на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази його вини в розбійному нападі, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними ними в судовому засіданні, та іншими матеріалами кримінального провадження.

Як пояснила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 , під час нападу обвинувачений застосовував до неї насильство. Зокрема, згідно її показанням, вона спускалась до переходу метрополітену, коли почула вимогу віддати сумку та побачила невідомого їй чоловіка, який намагався вихопити в неї сумку, але вона не відпускала її, після чого чоловік став наносити їй удари кулаком по обличчю та потилиці, поки вона не відпустила сумку, з якою він втік. Вона побачила, що за ним побігли працівники поліції, а коли вона піднялась з переходу на вулицю, то побачила, що даного чоловіка затримали працівники поліції, а молодий чоловік повернув їй її сумку.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обгрунтовано послався й на показання свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що разом з родиною виїжджав з кафе, яке знаходиться біля станції метро, коли побачив, як невідомий чоловік вибіг із входу до переходу метрополітену, тримаючи в руці жіночу сумку, за ним бігли співробітники метрополітену. Він, зупинивши авто, вийшов з автомобіля та побіг назустріч чоловіку, який як пізніше з`ясувалось є ОСОБА_6 , якого переслідували працівники метрополітену. У зв`язку з погодними умовами він зіткнувся з ОСОБА_6 , в результаті чого останній впав, а перед цим встиг скинути жіночу сумку чорного кольору, яка була у нього в руках, після чого підбігли працівники метрополітену та затримали ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_12 показала в судовому засіданні, що разом з цивільним чоловіком виїжджали з кафе, коли вона побачила чоловіка, за яким бігли працівники в формі. Побачивши їх, її чоловік зупинився, вийшов з машини та побіг назустріч чоловіку, якого переслідували працівники метрополітену.

Як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , вони проходять службу у відділенні поліції метрополітену та проводили обхід станції, коли почули жіночий крик про допомогу, після чого побачили, що на сходах лежить жінка, а чоловік (пізніше виявилось, що це ОСОБА_6 ) вибігав по сходах зі станції метро з жіночою сумкою в руці. Вони побігли за ним та побачили, що ще один чоловік, як пізніше виявилось свідок ОСОБА_11 наздоганяв нападника. Потім ОСОБА_6 скинув жіночу сумку на тротуар, яку підняв свідок ОСОБА_11 , а ОСОБА_6 послизнувся та впав, потім вони затримали його.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, потерпіла та свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, до події кримінального правопорушення з ОСОБА_6 знайомі не були, особистих неприязних стосунків із обвинуваченим та підстав для його обмови не мали, й інших обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань цих осіб, у справі не встановлено.

Доводи в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про недостовірність показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у зв`язку з тим, що вони не бачили, як ОСОБА_6 скоював злочин, а лише як останній біг, є безпідставними. Із матеріалів провадження суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та ролі обвинуваченого при скоєнні кримінального правопорушення, у цих показаннях не вбачається, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав пояснення потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 належним та допустимим джерелом доказів.

Крім того, повідомлені потерпілою та свідками обставини узгоджувалися з даними: висновків судово-медичних експертиз від 02 січня 2016 року № 13е та від 26 січня 2016 року № 271е щодо характеру, ступеня тяжкості заподіяних ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та можливості утворення їх за обставин, повідомлених потерпілою під час слідчого експерименту; протоколу пред`явлення речей для впізнання, за яким серед пред`явлених речей потерпіла ОСОБА_9 впізнала відкрито викрадену у неї в переході метрополітену жіночу сумку; дані протоколу огляду жіночої сумки з наявними в ній предметами, яка належить потерпілій ОСОБА_9 ; даними про впізнання потерпілою ОСОБА_9 , свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 обвинуваченого ОСОБА_6 як особу, які вчинила на потерпілу напад і заволоділа її майном за обставин, наведених у вироку, та з іншими доказами, зміст яких докладно наведено у вироку ( т. 1, а.к.п. 23-24, 25-26, 27-28, 35-38, 56-60, 124, 125-126, 140-143, 150-152, 153-155, 170-173, 178-179).

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого в матеріалах кримінального провадження наявний протокол огляду предмету від 02 січня 2016 року та додатком до нього у виді фототаблиці (т. 1 а.к.п. 27-28), за яким працівниками міліції в присутності двох понятих було оглянуто жіночу сумку з наявними в ній предметами, яка належить потерпілій ОСОБА_9 , викрадена у неї 02 січня 2016 року приблизно о 16.25 годин в переході метрополітену № 1 по пр. К.Маркса, 123-б м. Дніпропетровська.

Безпідставними є також посилання обвинуваченого для обгрунтування своїх апеляційних вимог на відсутність документів щодо вилучення чи добровільної видачи жіночої сумки свідком ОСОБА_11 . За даними показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 обвинувачений ОСОБА_6 , втікаючи від переслідуючих його осіб, викинув жіночу сумку потерпілої на тротуар проспекту К.Маркса. Сумку підняв свідок ОСОБА_11 та передав її потерпілій.

Не можуть вважатися обгрунтованими твердження обвинуваченого в скарзі щодо неможливості встановити час внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР та при цьому невстановлення того, які процесуальні дії було вчинено до їх внесення.

Відповідно до витягу з кримінального провадження вказані дані були внесені до ЄРДР 02 січня 2016 року. Проведення в порушення вимог ст. 214 КПК України процесуальних дій органом досудового розслідування з досліджених судом документів не вбачається.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження ОСОБА_6 та його захисника про те, що він не вчиняв розбійний напад.

Разом з тим, дані протоколу огляду місця події суд першої інстанції визнав недопустимим доказом. При цьому суд виходив із того, що слідчий ОСОБА_15 , який проводив дану слідчу дію, не входив до групи прокурорів по даному кримінальному провадженню.

Водночас виключення з доказової бази цих даних не ставить під сумнів правильності висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки потерпіла ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у судовому засіданні, а потерпіла ОСОБА_9 і під час апеляційного розгляду, категорично вказали на обвинуваченого як на особу, яка вчинила розбійний напад на потерпілу ОСОБА_9 .

Не можна погодитися і з доводами ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що вирок підлягає скасуванню через допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, оскільки в порушення його права на захист пред`явлення особи до впізнання за фотознімком від 02 січня 2016 року свідку ОСОБА_11 було проведено без захисника, який на той час ще не був призначений Центром вторинної правової допомоги, вказаний факт не є порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування вироку, оскільки впізнання відбувалося безпосередньо після затримання ОСОБА_6 в тому числі і свідком ОСОБА_16 .

Не можуть вважатися обгрунтованими твердження обвинуваченого та його захисника в скаргах про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, за якими потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 впізнали особу ОСОБА_6 , оскільки вказані процесуальні дії здійснені відповідно до вимог ст.ст. 104, 228 КПК України.

Долучена до протоколу від 02 січня 2016 року фототаблиця, за якою свідок ОСОБА_16 впізнав за фотознімками ОСОБА_6 , оформлена належним чином. Перед початком здійснення вказаної процесуальної дії свідка було опитано щодо прикмет, за якими останній зможе впізнати особу.

Протокол від 02 січня 2016 року, за яким потерпіла ОСОБА_9 здійснила впізнання за фотознімками ОСОБА_6 , всупереч твердження в скарзі обвинуваченого складено після допиту потерпілої, під час якого остання також вказала на прикмети особи, яка здійснила на неї напад.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність вини ОСОБА_6 . Наявні у справи докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Не можна погодитися і з тим, що при проведенні досудового розслідування були допущені незаконно вчинені процесуальні дії, під час виконання яких складені документи не мають доказової сили і є недопустимі, які вплинули на правильність вирішення кримінального провадження, оскільки суд не посилався у справі на докази, які викликали сумніви з точки зору їх отримання у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 як на підставу для скасування вироку на відсутність в матеріалах кримінального провадження DVD-R диску запису процесуальної дії, який є додатком до протоколу пред`явлення особи для впізнання потерпілою, не можуть вплинути на законність і обгрунтованість судового рішення, оскільки суд не посилався для обгрунтування своїх висновків на зазначений речовий доказ.

Не є слушними й наведені в скаргах обвинуваченого та його захисника доводи про незаконність критичного ставлення суду першої інстанції до показань свідка ОСОБА_17 , оскільки показання даного свідка суперечать показанням всіх свідків по справі та показанням потерпілої, крім того, зазначений свідок під час досудового розслідування до поліції для надання показань не звертався.

Що ж стосується наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 доводів про те, що до нього під час досудового розслідування застосувались недозволені методи, зокрема, фізичного та психологічного впливу, то вони є безпідставними, оскільки твердження обвинуваченого перевірялися прокуратурою.

Допитана в якості свідка слідчий СВ Кіровського ВП ДВП ОСОБА_18 категорично заперечила застосування щодо нього фізичного або психологічного впливу та вказала, що під час затримання ОСОБА_6 останній самотравмувався в присутності слідчої, інших працівників поліції, що було зафіксовано на мобільний телефон (запис долучено до матеріалів кримінального провадження).

Даною перевіркою не було виявлено жодного факту застосування до обвинуваченого незаконних методів слідства, та слідчим прокуратури було винесено постанову про закриття кримінального провадження від 29 червня 2016 року (т. 2 а.с. 107-110).

Після скасування зазначеної постанови 31 травня 2018 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на підставі матеріалів проведеної додаткової перевірки і з урахуванням отриманих під час досудового розслідування об`єктивних даних 07 вересня 2018 року слідчим було прийнято рішення з цього питання про закриття кримінального провадження за відсутністю ознак складу злочину, про що було повідомлено прокурора (т. 4 а.с. 105-106).

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_6 вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, вважаючи його правильним.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_6 в кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником в апеляційних скаргах, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Доводи ж обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені: зокрема, не проведена експертиза на відбитки пальців з сумки, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях першої й апеляційної інстанцій, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачений та його захисник наголошують у своїх апеляційних скаргах.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про допит свідків і взагалі про дослідження ще якихось доказів як обвинувачені ОСОБА_6 , так і його захисник не заявляли.

Таким чином, твердження обвинуваченого та захисника про недоведеність його вини в зазначеному злочині, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у кримінальному правопорушенні, за яке обвинувачений був засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_6 в названому у вироку кримінальному правопорушенні.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України як розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, а тому необхідно скасувати вирок та виправдати останнього, на чому наполягали обвинувачений та наголошував його захисник в суді апеляційної інстанції, немає підстав.

Не можна погодитися і з твердженнями обвинуваченого в апеляційній скарзі про порушення його права на захист під час досудового розслідування. Так, згідно з матеріалами справи ОСОБА_6 після роз`яснення йому його прав як затриманого і підозрюваного 02 січня 2016 року виявив бажання мати захисника за рахунок держави і в той же день йому відповідно до доручення, виданого Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області № 004-0022983 від 02.01.2016 року, було призначено для надання безоплатної вторинної правової допомоги захисника (т. 1 а.к.п. 53).
Непереконливими є посилання ОСОБА_6 на те, що він не був належним чином ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, оскільки це спростовується його власноручною заявою, з якої видно, що він ознайомився з матеріалами провадження в повному обсязі (т. 4 а.к.п. 76).
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Що ж стосується тверджень прокурора про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, вони є непереконливими.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, а також всі обставини справи. Апеляційний суд вважає, що з урахуванням ступеня тяжкості і даних про особу обвинуваченого суд призначив йому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Рішення суду відносно стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди обгрунтовано наявними у справі доказами.
Разом з тим, вимоги обвичуваченого ОСОБА_6 , відповідно до яких він просить в разі визнання судом його винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні зарахувати йому строк попереднього ув`язнення у строк покарання згідно ч. 5 ст. 72 УУ України, підлягають задоволенню.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 02 січня 2016 року.

Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного суду щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), викладений в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у провадженні № 13-31кс18, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення доводів обвинуваченого ОСОБА_6 в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України та зарахування обвинуваченому у строк покарання попереднього ув`язнення по день набрання законної сили вироком суду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень Закону України "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року та зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк тримання його під вартою до набрання чинності вироку, ухваленого щодо нього, за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

Водночас у контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скаргах, про необхідність скасування вироку суду першої інстанції щодо обвинуваченого на зазначених у них підставах.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України,апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 02 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року.
В решті вирок щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту постановлення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4