Справа № 462/6343/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/130/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

особи, щодо якої застосовано

примусові заходи медичного

характеру ОСОБА_8 ,

представника КЗ ЛОР

«ЛОКПЛ» ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року про зміну примусових заходів медичного характеру,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви заступника головного лікаря з експертизи Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня ОСОБА_10 та лікуючого лікаря ОСОБА_11 про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
На ухвалу суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07.08.2018 скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити заяву КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник покликається на те, що ухвала суду підлягає скасування через однобічність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам. На думку захисника з матеріалів заяви медичного закладу, висновку комісії лікарів-психіатрів №43 від 10.07.2018, пояснень лікуючого лікаря-психіатра ОСОБА_11 та самого хворого ОСОБА_8 можна зробити об`єктивний висновок про можливість зміни характеру примусових заходів медичного характеру.Зокрема, представник медичного закладу лікар-психіатр ОСОБА_11 прямо вказав на встановлений на даний час ОСОБА_8 діагноз - стан компенсації емоційно-вольових порушень і кваліфікує такий діагноз як одужання. ОСОБА_8 може контролювати свої емоції, є критика.Вважає, що ухвала суду є формальною, оскільки не містить конкретних посилань на факти і обставини, які б спростували або заперечили аргументацію представника медичного закладу, який протягом тривалого часу спостерігав за змінами психічного стану ОСОБА_8 внаслідок проведеного лікування.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та просив ухвалу суду залишити без змін, особу, щодо якої застосовано примусові заходи медичного ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, представника КЗ ЛОР «ЛОКПЛ» ОСОБА_9 , обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Згідно з ч.1 ст. 95 КК України, ч.3 ст. 514 КПК України, ч.3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» зміна застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність зміни застосування таких примусових заходів.
Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2018 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова застосовано до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
З 09 лютого 2017 року року ОСОБА_8 перебуває на лікуванні в КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» по теперішній час.
13 липня 2018 року до Франківського районного суду м. Львова із заявою про зміну застосування примусових заходів медичного характеру хворому ОСОБА_8 звернувся заступник головного лікаря з експертизи КЗ ЛОР «ЛОКПЛ» ОСОБА_10 , і до заяви долучено висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, № 43 від 10 липня 2018 року.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.
Як вбачається із змісту ухвали, обґрунтовуючи своє рішення районний суд зазначив, що такий висновок лікарської комісії є передчасним, оскільки зі встановлених обставин не вбачається, що внаслідок здійсненого лікування у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом стан здоров`я ОСОБА_8 настільки змінився, що останній не становитиме суспільної небезпеки для себе та оточуючих.
Однак це рішення не ґрунтується на вимогах закону.
Відповідно до висновку стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №166 від 02 листопада 2016 року комісія дійшла висновку, що ОСОБА_8 страждає хронічним розладом у формі розумової відсталості в ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими порушеннями, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій останній перебував у хворобливому стані і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
За змістом ч. 2 ст. 19 КК України особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання не підлягає кримінальній відповідальності і визнається такою, що перебувала у стані неосудності. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Наведене дає підстави дійти висновку, що суспільно небезпечне діяння, у вчиненні якого був визнаний винним судом ОСОБА_8 , було вчинено ним у стані неосудності.
З висновку комісії лікарів-психіатрів від 13 липня 2018 року вбачається, що внаслідок проведеного примусового лікування стан хворого ОСОБА_8 значно покращився: впорядкувалася поведінка, останній став спокійнішим, режиму відділення не порушував, нормалізувався сон, активно спілкується з іншими пацієнтами. У місці, особі та часі орієнтований. Мова повільна, речення короткі, вкрай примітивні. Запас знань вкрай малий. Запас слів низький. На питання відповідає малоінформативно, скупо, переважно однослівно, потребує постійної корекції. Плутано розповідає, що в минулому кілька разів перебував на лікуванні в нашому закладі. Емоційно малодиференційований, лабільний. Протягом останніх двох місяців у вольових процесах простежується зниження попередньої імпульсивності та підвищення рівня самоконтролю. Мислення предметно-конкретного типу, сповільнене за темпом, в`язке та ригідне. Судження прості, примітивні. Маячних ідей не висловлює. Здатність до абстрагування низька. Інтелект низький, досягає рівня вираженої дебільності. Увага нестійка, важко втримується. Пам`ять знижена, механічна. Критика до власного стану присутня. Пацієнт усвідомлює наявність у нього психічного розладу та бажає лікуватись. Про скоєне розповідає з сумом на обличчі. Повністю редукувалась галюцинаторна симптоматика у вигляді «голосів» суїцидального імперативного характеру. Протягом останніх місяців перебування у відділенні значно знизилась кількість скарг соматичного характеру. Таким чином внаслідок проведеного до даного часу комплексного лікування психічний стан хворого покращав, наступив стан компенсації емоційно-вольових порушень.
Згідно з висновком на момент огляду ОСОБА_8 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді розумової відсталості в степені вираженої дебільності. Стан компенсації емоційно-вольових порушень. Враховуючи той факт, що в психічному стані вдалося досягнути значного покращання та відновлення критики до свого стану та скоєного, а у вольових процесах простежується зниження попередньої імпульсивності та підвищення рівня самоконтролю, рекомендовано змінити застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Із змісту заяви заступника головного лікаря з експертизи комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_10 та лікуючого лікаря-психіатра ОСОБА_11 вбачається, що внаслідок проведеного комплексного лікування ОСОБА_8 вдалося досягнути стану його ремісії (значного послаблення хворобливого процесу), а тому, у зв`язку із покращенням і стабілізацією його психічного стану, останній застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом не потребує. Комісією лікарів-психіатрів рекомендовано застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Як вбачається із змісту заяви та висновку лікарів-психіатрів, зміна у застосуванні примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 обумовлена покращенням його психічного стану і відсутністю потреби у подальшому застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку, що наведені в ухвалі районного суду висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки передбачених законом підстав для відмови у задоволенні заяви комунального закладу «Львівська обласна психіатрична лікарня» про зміну ОСОБА_8 , примусових заходів медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку у справі немає, а рішення районного суду про відмову у задоволенні цього клопотання не ґрунтується на вимогах закону і є безпідставним.
Відповідно до ст. 409 КПК, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, є підставою для його скасування при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та ухвалити нову ухвалу.
З врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , а тому вважає необхідним задовольнити її повністю, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419, 514 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року про відмову у задоволенні заяви Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 скасувати.

Заяву заступника головного лікаря Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 13 липня 2018 року про зміну примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 задовольнити.

Змінити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4