Справа № 127/7787/18
Провадження №11-кп/772/1114/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2018 року м. Вінниця

Апеляційного суду Вінницької області
в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

судів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянув «18» жовтня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000637 від 14 лютого 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Вінниці,
українця, громадянина України, одруженого,
має на утриманні 2 малолітніх дітей,
раніше судимого:
-30.05.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.1 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

За участю сторін кримінального провадження
прокурора: ОСОБА_7
обвинуваченого : ОСОБА_6

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 серпня 2018 року, -

В с т а н о в и в:

Згідно вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 10 серпня 2018 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, шляхом часткового складання покарань з урахуванням вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2016 року остаточну міру покарання ОСОБА_6 призначено у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з 10 серпня 2018 року.
Вирішена доля речових доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , 14 лютого 2018 року, близько 11.00 год., перебуваючи на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, підбурюваний жагою особистої наживи та незаконного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, з коридору загального користування викрав майно, що належить ОСОБА_9 , а саме: чавунну ванну, розмірами 150 x 70 см. ринкова вартість якої, згідно висновку товарознавчої експертизи № 1317/18-21 від 13 березня 2018 року, на момент вчинення злочину, тобто на 14.02.2018 року, могла становити 631,00 грн.
У подальшому ОСОБА_10 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення крадіжки, спустив вказану ванну на перший поверх будинку та автомобілем марки «Газель» під керуванням ОСОБА_11 перевіз її на пункт прийому металобрухту ЗАТ «Метал Сервіс», що по вул. Пархоменка, 2, м. Вінниця, де і збув викрадену річ.
Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_9 на суму 631,00 грн.

Не погодившись із вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи юридичної кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 злочину, ставить питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2018 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 с. 185 КК України, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України , остаточну міру покарання ОСОБА_6 призначити за сукупністю вироків , частково приєднавши до покарання за даним вироком невідбуту покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_6 порушив вимоги ст. 65 КК України щодо призначення покарання, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_6 раніше судимий , знову вчинив злочин в період непогашеної судимості та в період іспитового строку, що вказує про його свідоме небажання ставати на шлях виправлення. Отже на думку прокурора вирок відносно ОСОБА_6 є незаконним внаслідок м`якості. Крім того, суд в порушення правил, передбачених ч.1 ст. 71 КК України, ухвалюючи оскаржуваний вирок застосував принцип часткового складання покарань, передбачений ч.1 ст. 70 КК України, а не приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком, відповідно до ч.1 ст. 71 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 який заперечив проти задоволеня апеляційної скарги прокурора, міркування прокурора про незаконність вироку щодо ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні майна чужого майна ( крадіжка) є обґрунтованими.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України - є правильною та в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглядалось відповідно до ст. 349 ч.3 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду суд, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи , які ніким не оспорювались.

Частиною третьою ст.349 КПК України передбачено право суду, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.
Судом першої інстанції з`ясовувалось чи правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового розгляду зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи та розмір цивільного позову в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому злочині визнав в повному обсязі та щиро розкаявся у скоєному.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції особливої частини КК України, що передбачає покарання за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК України, однак визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку. Суд має дослідити, яким чином така обставина, як наявність позитивної характеристики знижує суспільну небезпеку злочину чи суспільну небезпеку особистості злочинця. Досліджуючи дані про особу, суд повинен з`ясувати вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан тощо.
Також згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ними самими, так і іншими особами.
Разом з тим слід зазначити, що при призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував всі пом`якшуючі його вину обставини, відповідно до ст. 66 КК України, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є справедливим та обґрунтованим, яке ґрунтується на вимогах закону, а призначене у повній відповідності з вимогами ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки ОСОБА_6 раніше судимий за та знову вчинив злочин, що вказує до небажання останнього ставати на шлях виправлення.

Учасниками судового процесу не оспорюється правильність кваліфікації дій та доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, разом з тим вирок підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі ст. 409, ст. 413 КПК України.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, в тому числі і в частині призначення покарання.

Відповідно до ст. 71 КК України та роз`яснень п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, а тому суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначити їх вид та розмір у новому вироку.
Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Проте, як вірно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, суд першої інстанції ухвалюючи вирок застосував принцип часткового складання покарань, передбачений ч.1
ст. 70 КК України, а не приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин кримінального провадження, апеляційни суд приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418 КПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 серпня 2018 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати засудженим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі
На підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року та вважати засудженим ОСОБА_6 до остаточної міри покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з моменту вручення копії ухвали суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3