У Х В А Л А

Іменем України

№ 610/3016/18 № 5/610/41/2018

м. Балаклія 31.10.2018 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

представника ЛКК: ОСОБА_2 ,

захисника: ОСОБА_3 ,

прокурора: ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання Державної установи «Покровська виправна колонія (№ 17)» (далі ПВК (№ 17) про звільнення від покарання за хворобою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пролетарське Зміївського району Харківської області, раніше судимого 4 рази,

засудженого
09.01.2008р. Золочівським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 187, 71 КК України до 12р. позбавлення волі із конфіскацією майна. За ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2016р. строк попереднього ув`язнення зарахований за правилами ч. 5 ст. 72 КК України,

початок строку відбування покарання 16.11.2007р., кінець 12.07.2019р., не відбута частина покарання становить 8 місяців 11 днів,

в с т а н о в и в:

Подання ПВК (№ 17) обґрунтоване тим, що за висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) виявлена у засудженого хвороба передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (а.с. 2).

Адміністрація ПВК (№ 17) та засуджений просили розглянути справу за їхньої відсутності. Захисник та прокурор не заперечували проти задоволення подання.

Представник ЛКК просив клопотання задовольнити.

Дійсно, зазначена у висновку ЛКК від 12.10.2018 року хвороба засудженого ВІЛ-інфекція IV клінічна стадія (абсолютна кількість СД-4 наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572.

Частина друга статті 84 КК України передбачає можливість звільнення засудженого від покарання або від подальшого його відбування за сукупності таких умов:

1)особа захворіла на іншу тяжку хворобу, крім психічної;

2)така тяжка хвороба об`єктивно перешкоджає подальшому відбуванню покарання;

3)це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку.

При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Такими обставинами можуть бути: поведінка засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, тривалість відбутого покарання, обставини, які при можливому звільненні від покарання або від його подальшого відбування можуть поставити засудженого у безвихідне становище (наприклад, відсутність постійного місця проживання, рідних чи близьких тощо), а також інші обставини.

Ці положення містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973р. № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», узагальненнях судової практики.

Визнано необхідним зазначення у поданні про наявність у засудженого близьких, рідних, які мали б можливість здійснювати за звільненими особами догляд і дали на це згоду, чого дане подання не містить.

Тобто, сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання.

Водночас з виявленою тяжкою хворобою, засуджений має значний кримінальний досвід, засуджений вже 5-й раз, втретє реально відбуває покарання у виді позбавлення волі; злочин, за який відбуває покарання, є особливо тяжким; звільнявся від відбування покарання умовно-достроково та з випробуванням, в період іспитового строку знову вчиняв нові злочини.

Засуджений не вжив жодних дій і навіть не приступив до відшкодування потерпілій матеріальної і моральної шкоди в сумі 3000 гривень, яку було стягнуто з нього за вироком суду.

За час відбування покарання засуджений з початку 2011р. не мав жодного заохочення натомість мав стягнення у 2014р. та 2015р.

Крім того, як вбачається з висновку ЛКК від 12.10.2018 року, діагноз ВІЛ-інфекція встановлено засудженому у 2018 році. До захворювання не працював. Не зважаючи на свою хворобу, засуджений палить, що також свідчить про його безвідповідальне ставлення до лікування своєї хвороби, мав стягнення за паління у невідведеному місці, що визнавав в своїх поясненнях від 17.11.2015р.

Як убачається з досліджених судом матеріалів, від імені засудженого існує заява від 11.07.2013р. та заява (без числа) про бажання приймати участь у програмі диференційованого виховного впливу «Подолання алкогольної та наркотичної залежності». Однак ці заяви відповідно до правил діловодства в ПВК (№ 17) не зареєстровані, тому суд оцінює їх критично, оскільки не можливо по за розумним сумнівом встановити їх допустимість і достовірність участі засудженого у цьому заході. Не надано доказів про реалізацію цих заяв у вигляді наказів, протоколів, рішень тощо у встановленому для цього порядку.

Не убачається й того, що до погіршення стану здоров`я засуджений брав участь у програмах диференційованого виховного впливу, був членом ради колективу колонії, її керівного органу, самодіяльної організації, був залучений до праці, у тому числі безоплатно з власної ініціативи.

Згідно ч. 3 ст. 6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Програми диференційованого виховного впливу є складовою соціально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 127 КВК України, участь у самодіяльних організаціях є добровільною справою кожного засудженого, його соціально корисна активність заохочується адміністрацією колонії і враховується при визначенні ступеня його виправлення.

У колоніях із числа засуджених, які зарекомендували себе позитивно, створюються ради колективів колоній і відділень соціально-психологічної служби. У колоніях можуть створюватися й інші самодіяльні організації засуджених, якщо їхня діяльність не суперечить порядку і умовам відбування покарання.

Поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним цього покарання.

За висновком характеристики засуджений за час відбування покарання не стає на шлях виправлення. Не приділяє уваги до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ним належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість та не завжди має охайний зовнішній вигляд.

На користь цього висновку свідчить і той факт, що засудженому було відмовлено у застосуванні пільг, як особі, яка не стає на шлях виправлення, а саме: 22.07.2014р. у застосуванні зміни умов тримання (переведенні до дільниці соціальної реабілітації), 18.11.2015р. - в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, 13.07.2016р. в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання, 19.07.2018р. застосування заходу заохочення було визнано недоцільним.

На переконання суду ці обставини дійсно свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення і перевиховання і правильність висновку характеристики.

Суду не надано доказів про те, що в особистості засудженого відбуваються позитивні зміни, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З наданих до суду матеріалів не убачається про наявність у засудженого близьких чи рідних, які б мали можливість здійснювати за ним догляд у разі звільнення і дали на це згоду, або він буде поміщений до лікувальної установи, спроможної надати йому лікування якісно кращого рівня, що має істотне значення для вирішення подання. Той факт, що засуджений підтримує зв`язок з рідними шляхом листування не свідчить про їх можливість здійснювати догляд за ним у разі звільнення та така їх згода не вбачається з матеріалів справи, у разі звільнення від подальшого відбування покарання може бути поставлений у безвихідне становище.

Доказів на спростовання цього суду не надано.

Дані про особу засудженого, наявність у нього злочинного досвіду, тяжкість злочину і його наслідки, поведінка за весь час відбування покарання, ступінь виправлення, фактичне не розкаяння, яке повинно бути дієвим і відображатися у його поведінці при відбуванні покарання, відсутність згоди рідних та близьких на догляд за ним та відсутність переконливих даних про бажання та можливість продовжити ефективне лікування та безповоротно відмовитися від продовження злочинної діяльності, інші доводи даної ухвали, не дають суду достатніх підстав для задоволення подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 84 КК України та ст.ст. 537-539 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні подання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення, через Балаклійський районний суд. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1