АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/863//2018 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія КК: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши, у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, кримінальне провадження № 0001264 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 10 січня 2018 рокущодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, працюючої в консалтинговій компанії «Рада» на посаді директора, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину,передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо протягом іспитового строку вона не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї судом обов`язки. Іспитовий строк ОСОБА_7 встановлено1 рік.

Згідно ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 31 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень. В іншій частині позову відмовлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України стягнуто з ОСОБА_7 витрати за проведення судової експертизи в дохід держави в розмірі - 1210 грн. 55 коп.

Речові докази по справі відсутні.
Запобіжний захід не обирався.
На вказаний вирок захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу в якій просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року відносно ОСОБА_7 змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди, зменшивши розмір матеріальної шкоди до 455 грн. 80 коп. В решті вирок залишити без змін. Також на вказаний вирок потерпіла ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Подільського районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову, та стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 420 000 гривень.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , зазначає, що позивачем та представником позивача подано до суду письмові докази, а саме копії квитанцій понесених матеріальних витрат потерпілою і не відшкодованих ОСОБА_7 на суму 455 грн. 80 коп.
Також апелянт зазначає, що відповідно до розписок потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_7 були відшкодовані всі витрати, які були здійснені потерпілою з часу події та до виписки з лікарні на суму 5783 грн. 5 коп., в тому числі і кошти на харчування, придбання ліків, томограму, засоби гігієни та надано інвалідний візок для пересування потерпілої, що підтвердила ОСОБА_8 .
Крім того апелянт зазначає, що жодних доказів на підтвердження матеріальних збитків на загальну суму 31 000 грн. (15 000 грн. на лікування та 16 000 грн. втрачений заробіток) потерпілою до суду надано не було, а було пояснено, що частину з цих коштів вона пообіцяла заплатити за послуги по догляду за її дитиною, тобто послуги няні. В той же час жодних доказів щодо понесених потерпілою ОСОБА_8 витрат суду надано не було. Навпаки, було встановлено, в тому числі і з показів свідків та показів потерпілої, що дитина відвідувала і відвідує дитячий садок, потерпіла перебувала на лікарняному, відповідно отримувала грошові кошти за час перебування на лікарняному, на час розгляду справи в суді потерпіла вийшла на роботу, працює фітнес-тренером із фізичними навантаженнями. Доказів, що потерпілою було втрачено заробіток на суму 16000 грн. також надано не було, більш того, надано довідки, що підтверджують інший розмір її заробітку, який було отримано потерпілою від роботодавця. А покази, що більшу частину заробітної плати вона отримувала неофіційно і тому цю неофіційну частину вона і вважає втраченим заробітком не заслуговують на увагу і є надуманими.
В обґрунтування апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що в цілому погоджується на даний час із обраною судом першої інстанції мірою покарання та як потерпіла у даному кримінальному провадженні, вважає вирок суду несправедливим та незаконним в частині задоволення заявленого нею цивільного позову, вважає, що стягнення з обвинуваченої суми грошових коштів не відповідає тяжкості перенесення нею моральних страждань і завданої їй моральної шкоди.
Також апелянт зазначає, що заявлений нею цивільний позов на суму грошових коштів, яку слід стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 на її користь, становить 420 000 гривень. Вказану суму нею було обґрунтовано як в тексті цивільного позову, так і в судовому засіданні шляхом, зокрема, допиту викликаних нею свідків, які повідомили, що обвинувачена будь-якої матеріальної допомоги їй, матері-одиночці, не надавала, не цікавилась станом її здоров`я і взагалі само усунулась від надання їй будь якої допомоги, обмежившись виплатою їй під розписку незначних грошових сум під час її перебування у лікарні.
Крім того, апелянт зазначає, що внаслідок спричинення їй тілесних ушкоджень були порушені актуальні життєві плани, погіршено можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації. Наслідки події, що сталась потягли за собою нераціональне витрачення життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, так як вона має на утриманні малолітню доньку. До того ж не відомо, який в подальшому вплив будуть мати наслідки отримання травми на стан її здоров`я.
Також апелянт зазначає, що під час судового розгляду нею було надані до суду і досліджені в судовому засіданні численні медичні документи, відповідно до яких вона продовжує страждати від отриманих тілесних ушкоджень та потребує хірургічного втручання. Більш того вона ризикує остаточно втратити роботу, оскільки рід її професійних занять (тренер) напряму залежить від стану її здоров`я.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 , які просили задовольнити їх апеляційну скаргу і в задоволенні апеляційної скарги потерпілої відмовити, потерпілу ОСОБА_8 , її представника- адвоката ОСОБА_10 та прокурора, які просили апеляційну скаргу потерпілої задовольнити, а в задоволенні апеляції захисника ОСОБА_6 відмовити, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильності кваліфікації її дій за ч.1 ст.186 КК України, зокрема у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ґрунтується на доказах, зібраних та оцінених судом першої інстанції з дотриманням вимог КПК, які в апеляційних скаргах поданих потерпілою ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 не оспорюються, а тому колегією суддів не перевіряються.

Разом з тим, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає обґрунтованими доводи потерпілої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 щодо помилковості висновків суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 на досудовому слідстві подала позовну заяву про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яка долучена до обвинувального акту.( а.п.11-14 т.1)
В позовній заяві потерпіла ОСОБА_8 просила стягнути з ОСОБА_7 на її користь майнову шкоду, виниклу внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 31 000 гривень, яка складає загальну вартість витрат, пов`язаних із наданням їй медичної допомоги і які складаються із вартості ліків, медичних препаратів, перев`язочного матеріалу, препаратів, платних послуг лікарняних закладів і установ реабілітації, що були і будуть необхідні для лікування і реабілітації. А також стягнути з ОСОБА_7 на її користь моральну (немайнову) шкоду, виниклу внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 420 000 гривень.
В той же час в мотивувальній частині позову, потерпіла обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення майнової шкоди зазначила, що до такої шкоди вона відносить 31000 грн., яка складається з витрат на лікування у сумі 15000 грн. і неотриманої заробітної плати у сумі 16000 грн.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та /або моральної шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , колегія суддів на підставі ст. 129 КПК України уважає його таким, що підлягає задоволенню частково.
Згідно частин 1, 4 та 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Колегією суддів встановлено, що з вини обвинуваченої, яка, керуючи автомобілем «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 зі швидкістю 60 км/год. по проїзній частині вул. Електриків зі сторони вул. Набережно-Лугової в напрямку вул. Набережно-Рибальської в м.Києві допустила порушення вимог пунктів 1.5; 2.3(б);18.4 Правил дорожнього руху, в результаті чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_8 та заподіяла їй тілесні ушкодження середньої тяжкості, а відтак матеріальну та моральну шкоду.

Дії обвинуваченої були неправомірними, між ними і шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок, тому є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди.

Наведене підтверджується показами допитаної судом першої інстанції обвинуваченої ОСОБА_7 , яка підтвердила фактичні обставини вчиненого злочину, наявними у справі документами та висновками експертиз, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Потерпіла не довела суду свої вимогипро стягнення неотриманої заробітної плати у сумі 16000 грн., оскільки з довідок наданих ОСОБА_8 ( а.п.88-89 т.1) вбачається, що вона працювала у ТОВ "СОК`Монітор" інструктором з фізкультури з 01.09.2009 року і дохід її за період з 01.09.2016 по 28.02.2017 склав 16222.74 грн. Відповідно до листків непрацездатності ( а.п.93-94 т.1) ОСОБА_8 перебувала на лікарняному з 06.03.2017 по 02.06.2017. У зв`язку з чим отримувала соціальні виплати. Звільнена з роботи 26.12.2017 року за згодою сторін п.1ст.36 КЗпП України, з виплатою компенсації за 31 календарний день.

Що стосується вимоги стягнення матеріальної шкоди пов`язаної із наданням потерпілій ОСОБА_8 медичної допомоги яка складається із вартості ліків, медичних препаратів, перев`язочного матеріалу, препаратів, платних послуг лікарняних закладів і установ реабілітації, що були і будуть необхідні для лікування і реабілітації на суму 15000 грн. вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню на суму 839 грн.73 коп., яка підтверджена позивачем документально, а саме чеками та квитанцією (а.п.95-96 т.1)
Слід також зазначити, що обвинувачена ОСОБА_7 добровільно надавала потерпілій ОСОБА_8 ліки, кошти на харчування, оплачувала послуги на загальну суму 5899.70 грн. відповідно до розписок наданих потерпілою від 12.03.2017 та 14.03.2017. (а.с.158-159 т.1)

Враховуючи викладене, заявлений потерпілою цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню тільки в тій частині, яка підтверджена відповідними документальними доказами долученими до цивільного позову.
З врахуванням наведеного колегія суддів, вважає вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 частково обґрунтованими.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Колегією суддів встановлено, що внаслідок винних дій обвинуваченої (цивільного відповідача), які полягали у порушенні Правил безпеки дорожнього руху, потерпілому (цивільному позивачу) ОСОБА_8 заподіяно моральну шкоду, яка виявилась у тому, що наслідки ситуації вчинення 03 березня 2017 року дорожньо-транспортної пригодипостали для позивача як психотравмуючі та обумовили порушення фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування особистості, перешкоджали можливості активної та повноцінної життєдіяльності та викликали формування негативних психологічних переживань.

Після вчинення обвинуваченою злочину стосовно потерпілої, остання перенесла фізичний біль, обумовлений спричиненими їй середньої тяжкості тілесними ушкодженнями та переживала емоційний стрес, у зв`язку з чим у неї виникала необхідність адаптуватися до нових, дискомфортних умов існування та життєдіяльності.
Негативні наслідки вчинення обвинуваченою відносно позивача злочину потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на їх подолання і компенсацію.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та визначає його у розмірі 100 000 грн.
Тому доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 щодо несправедливості рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, та є підставою для призначення нового розгляду судом першої інстанції, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції зміні у частині вирішення цивільного позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м.Києва, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 ,- задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 10 січня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України ,- змінити в частині вирішення цивільного позову.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 839 грн.73 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього на загальну суму 100 839 грн.73 коп.(сто тисяч вісімсот тридцять дев`ять гривень 73 коп.)
В іншій частині цивільного позову відмовити.
В решті вирок суду залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

_____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4