АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадженняза апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та, зі слів, без постійного місця проживання, раніше не судимого,
визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду 31 липня 2016 року приблизно о 15.00 годині, перебуваючи поблизу будинку № 22 по вул. Саперно-Слобідська в м. Києві, ОСОБА_7 разом з знайомим вживали горілку. Підійшов ОСОБА_10 , та вони почали спілкуватися. В ході спілкування, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на фоні особистих неприязних відносин, з приводу території де можна збирати макулатуру на смітниках, виник конфлікт та суперечка.
Під час словесного конфлікту ОСОБА_7 дістав з своєї сумки ніж та умисно наніс удари ножем ОСОБА_10 в область грудей та стегна, як наслідок, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.
Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити правову кваліфікацію вироку Голосіївського районного суду м. Києва, засудити його за ст. 119 КК України (перевищення меж необхідної оборони) та призначити покарання до 5 років обмеження волі.
Свою апеляційну скаргу обвинувачений мотивує тим, що його не було належним чином ознайомлено з матеріалами кримінального провадження, а саме: в матеріалах справи відсутнє письмове підтвердження факту надання обвинуваченому та захиснику доступу до матеріалів кримінального провадження із зазначенням матеріалів їх найменуванням у порядку передбаченому ч. 9 ст. 290 КПК України та не додано письмового підтвердження факту надання доступу до матеріалів досудового розслідування, що були відкриті йому та захиснику, а тому неможливо визначити питання допустимості доказів.
В апеляції зазначено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить належним чином сформульованого обвинувачення, обвинувачення є неповним та некоректним.
Окрім того, обвинувачений вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 1 ст. 370 КПК України, оскільки судове рішення ухвалено без дотримання норм матеріального та процесуального закону.
У змінах до апеляції ОСОБА_7 , посилаючись на порушення його права на захист, яке полягало у тому, що він не розуміє мову судочинства і при цьому не була забезпечена участь перекладача та захисника, просив скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а вирок суду - до скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, виходячи з таких підстав.
Колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо недотримання судом вимог ст. 370 КПК України при ухваленні вироку, звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням норм щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
У вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 суд при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначив місце, час форму вини та спосіб заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, вказавши, що обвинувачений умисно наніс удари ножем ОСОБА_10 в область грудей та стегна.
При цьому суд, обмежившись вказівкою на тяжкість тілесних ушкоджень, не зазначив у мотивувальній частині вироку характеру та локалізації тілесних ушкоджень, які були завдані потерпілому внаслідок дій обвинуваченого, а також не вказав, від яких тілесних ушкоджень настала смерть потерпілого.
Отже, у обвинувальному вироку щодо ОСОБА_7 при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд не зазначив обставини, які впливають на вирішення питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого.
Разом з тим, колегія суддів, не приймаючи до уваги доводи апеляції щодо невідповідності обвинувального акту вимогам закону, звертає увагу на те, що в обвинувальному акті зазначені відомості, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, у тому числі, з посиланням на висновок експерта, зазначені локалізація та характер тілесних ушкоджень, виявлених після розтину тіла ОСОБА_11 , тяжкість цих ушкоджень та причинно-наслідковий зв`язок тілесних ушкоджень із смертю потерпілого (т. 2, а.п. 3-5).
Оскільки при викладенні у вироку відносно ОСОБА_7 формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд, не дотримавшись вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не зазначив відомості щодо наслідків кримінального правопорушення, у виді характеру та локалізації тілесних ушкоджень, їх тяжкості та причинно-наслідкового зв`язку із смертю потерпілого, то цей вирок не можна вважати законним, як такий, що ухвалений без дотримання вимог норм кримінального процесуального закону.
Вказане порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України вважає істотним, оскільки воно перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення та призначення нового судового розгляду, оскільки без формулювання у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, в частині наслідків кримінального правопорушення, які впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого, колегія суддів апеляційної інстанції позбавлена можливості перевірити законність і обґрунтованість вироку в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності його винуватості.
З наведених вище підстав колегія суддів не може висловитись з приводу доводів апеляції щодо доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, а тому ці доводи підлягають перевірці при новому судовому розгляді, як і доводи апеляції щодо дотримання вимог ст. 290 КПК України.
Посилання у зміні до апеляції на те, що ОСОБА_7 не розуміє української та російської мови на момент розгляду провадження в апеляційній інстанції не підтвердилось.
Так, з матеріалів провадження убачається, що ні на досудовому слідстві, ні в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 не заявляв про те, що не розуміє мови, якою велося провадження, та не заявляв клопотання про участь перекладача.
В судовому засіданні суду першої інстанції інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 захищав захисник - адвокат ОСОБА_12 .
Апеляційна скарга ОСОБА_7 написана українською мовою.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що він, будучи уродженцем Молдови, з 1989 року проживав в Полтаві та в с. Божкове Полтавської області, працював на заводі, працівники заводу та односельчани спілкувалися з ним українською та російською мовами. Також ОСОБА_7 пояснив, що проживаючи на території України, він став громадянином України, але не пам`ятає у якому році.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_7 давав пояснення, відповідав на питання суду, не посилаючись на те, що він не розуміє української мови.
Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції ні обвинувачений ОСОБА_7 , ні його захисник не заявляли клопотання про забезпечення участі перекладача.
За таких обставин колегія суддів вважає неспроможними посилання у змінах до апеляції ОСОБА_7 на порушення його права на захист, яке полягає у тому, що не була забезпечена участь перекладача та захисника.
Отже, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 підлягає до скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою у зв`язку з обранням відповідного запобіжного заходу.
Прокурор заявила клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, посилаючись на те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, не має постійного місця проживання та може ухилитись від слідства і суду.
Колегія суддів, заслухавши думку ОСОБА_7 і його захисника, які заперечували проти продовження тримання обвинуваченого під вартою, вважає, що клопотання прокурора підлягає до задоволення.
З ухвал про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та ухвал про продовження строків тримання під вартою убачається, що підставою для ухвалення відповідних рішень була наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягав у тому, що обвинувачений, не маючи постійного місця проживання та постійного джерела доходу, а також соціальних зв`язків, вів аморальний спосіб життя та міг переховуватись від органів досудового розслідування і суду.
Колегія суддів вважає, що вказаний ризик продовжує існувати, оскільки обставини, які були підставою для утримання обвинуваченого під вартою, не змінились, а запевнення захисника ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції про те, що після звільнення з-під варти обвинувачений буде проживати в певному місці, влаштується на роботу та буде з`являтись на виклики до суду, а також запевнення самого ОСОБА_7 про те, що він відновить свої стосунки з дружино, з якою не проживав протягом останніх 14 років, не знайшли свого підтвердження.
Отже, колегія суддів, керуючись вимогами ст. ст. 177, 178, 183, 197 КПК України, вважає, що при наявності ризику переховування від органів досудового слідства і суду, обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання піл вартою слід залишити без змін та продовжити строк тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 із змінами задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишити без змін, продовживши строк тримання під вартою на 60 днів, до 10 березня 2018 року включно.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1261/2017 Категорія КК: ч. 2 ст. 121

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13
Доповідач ОСОБА_1