УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 754/8211/17
провадження № 51-5157ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в межах кримінального провадження № 0012244 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гранітному Тельманівського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 зареєстрованого там само, раніше судимого за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.
Суть питання
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком і остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 14 жовтня 2016 року приблизно о 14:50 год. на вул. Милославській, 8 у м. Києві знайшов, тим самим повторно, незаконно придбавши накотичний засіб метадон, який, зберігаючи при собі, без мети збуту переніс до будинку АДРЕСА_2 . В цей же день приблизно о 15:30 за вищевказаною адресою ОСОБА_4 був затриманий працівниками поліції, які виявили й вилучили у нього зазначену речовину масою 0, 116 г.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість і просить змінити постановлені щодо нього судові рішення, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений ОСОБА_4 вказує на те, що суди при визначенні виду та розміру призначеного йому покарання не врахували наявності обставин, що пом`якшують його покарання (а саме щирого каяття, відношення до вчиненого, позитивних характеристик, захворювання на гепатит В та проходження ним соціотерапії, а також того, що він став на шлях виправлення), внаслідок чого, на думку засудженого, було призначено надто суворе покарання. Також засуджений зазначає, що він усвідомив суспільну небезпечність своїх діянь, працює водієм-експедитором, матеріально допомагає родині, є волонтером благодійного фонду «Місія 808», його мати перебуває на лікуванні з діагнозом «вірусний гепатит С», що, як вважає ОСОБА_4 , є достатніми підставами для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам КПК належним чином не розглянув і не проаналізував доводів щодо невідповідності призначеного йому покарання, наведених ним та його захисником в апеляційних скаргах, не дав на них переконливих відповідей, не дослідив повторно обставин, досліджених судом першої інстанції. При цьому, на думку засудженого, необґрунтованим є посилання апеляційного суду на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення кримінального покарання», згідно з якою повторне звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим, оскільки вказана постанова не є нормативно-правовим актом і має лише рекомендаційний (а не обов`язковий) характер, при цьому положення статей 75 та 78 КК не містять заборони щодо повторного звільнення особи від відбування призначеного покарання.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених і перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржується.
Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, при визначенні виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання місцевий суд згідно з указаною нормою кримінального закону врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме те, що він раніше був судимий, висновків не зробив, вчинив новий злочин у період іспитового строку. Крім того, суд урахував обставини, що пом`якшують покарання засудженого, щире каяття й відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому мінімального покарання, визначеного санкцією статті, за якою його засуджено.
При цьому місцевий суд з урахуванням того, що ОСОБА_4 вчинив злочин під час його звільнення з випробуванням від призначеного покарання за попереднім вироком, правильно визначив остаточне покарання за сукупністю вироків, частково приєднавши до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання за попереднім вироком на підставі ст. 71 КК. З таким висновком у частині визначення ОСОБА_4 виду та розміру заходу примусу погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 та його захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через суворість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені захисником та засудженим у згаданих апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, вважає, що воно відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому підстав визнавати таке покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає.
Як випливає з ухвали апеляційного суду, в обґрунтування свого висновку щодо безпідставності доводів, наведених засудженим та його захисником в апеляційних скаргах, цей суд послався на роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення кримінального покарання», яким закріплено, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про невмотивоване посилання апеляційного суду на вказаний пункт згаданої постанови, оскільки вона не є нормативно-правовим актом і носить лише рекомендаційний характер, тоді як нормами КК не встановлено обмежень (заборони) в частині повторного звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК Верховний Суд вважає безпідставними.
Так, роз`яснення, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України, мають рекомендаційний характер і постановлялися Пленумом зазначеного суду з метою забезпечення правильного застосування законодавства, усунення недоліків та помилок у діяльності судів нижчих інстанцій при розгляді кримінальних справ.
Однак Верховний Суд з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 1 КПК встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається, зокрема, з відповідних положень Конституції України та міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
При цьому такі договори відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року «Про міжнародні договори України» та ст. 3 Закону України від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право» мають пріоритет над нормами законодавчих актів України.
Одним із таких договорів є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) ратифікована Верховною Радою України відповідним законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Захист Конвенції забезпечується Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого відповідно до ст. 46 Конвенції є обов`язковою для України в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування цього нормативно-правового акта.
Так, відповідно до ст. 7 КПК форма та зміст кримінального провадження має відповідати загальним засадам, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність, рівність перед законом і судом. Аналогічні принципи закріплено в положеннях Конституції України.
Одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який ЄСПЛ відносить до загальних принципів європейського права.
Як зазначено в доповіді Європейської Комісії за демократію через право (Венеціанська комісія), щодо верховенства права, правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають; держава зобов`язана застосовувати закони прогнозованим і послідовним чином; прогнозованість означає, що закон за можливості має бути оголошений заздалегідь і бути передбачуваним щодо його наслідків.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання принципу правової визначеності. Зокрема, наприклад, у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» цей Суд зазначив, що «коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції означає, що коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».
Крім того, значущість принципу правової визначеності підтверджується практикою Конституційного Суду України. Так, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 цей суд наголосив на тому, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до свавілля» (абзац 2 п.п. 5.4 п. 5 мотивувальної частини). Тобто невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що у практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до свавілля.
Також у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права: «Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки» (абзац 3 п.п. 3.1 п. 3 мотивувальної частини). Так, Конституційний Суд України наголосив на тому, що правовій визначеності відповідатиме встановлення обмежень основних прав людини і громадянина лише за умови забезпечення зрозумілих і передбачуваних для особи наслідків застосування правових норм.
Отже, принцип правової визначеності висуває певні вимоги не тільки до нормативно - правових актів, але й до практики їх застосування. Відповідно до нього суди при здійсненні правосуддя повинні однаково застосовувати відповідні норми права за однакових фактичних умов в аналогічних справах, оскільки за інших умов суди можуть прийняти такі рішення, зміст яких не очікувався жодною з сторін, а це і є правовим свавіллям, що суперечить конституційним принципам верховенства права та правової держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 Закону України від 07 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» (який був чинним до 02 червня 2016 року) Верховний Суд України є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції України, який забезпечує єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Пункт 6 ч. 2 вказаної статті цього суду відзначає, що Верховний Суд України забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізації в порядку та у спосіб, визначені процесуальним законом.
Такі ж положення щодо повноважень найвищого суду в системі судоустрою України, яким є Верховний Суд, закріплені в чинному Законі України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 36).
Таким чином, тлумачення правових норм у постановах Пленуму Верховного Суду України є одним з способів реалізації дотримання судами України принципу правової визначеності, і їх постановлення направлено, виключно на забезпечення правильного, однакового застосування судами законодавства й усунення недоліків та помилок у діяльності судів при розгляді кримінальних справ з метою недопущення правового свавілля та як наслідок порушень основоположних прав і свобод людини, які є невідчужуваними та непорушними згідно зі ст. 21 Конституції України.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що посилання апеляційного суду у своєму рішенні, серед іншого, на роз`яснення, що містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7, не є неправильним застосуванням цим судом Закону України про кримінальну відповідальність у розумінні положення ст. 413 КПК, оскільки цей суд послався на вказані роз`яснення як на обґрунтування свого висновку про необхідність залишення вироку місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін, а не як на норму матеріального закону, яка підлягала б обов`язковому її врахуванню та застосуванню при постановлені рішення, так як наслідок впливала на його законність.
З урахуванням наведеного переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень, умотивованість висновків судів щодо призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3