Справа № 761/9120/18
Провадження № 1-кс/761/6360/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , його представника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні за № 120 141 001 000 093 19 за ч. 4 ст. 1971, ч. 5 ст. 27 ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 , про накладення у кримінальному провадженні за № 120 141 001 000 093 19 за ч. 4 ст. 1971, ч. 5 ст. 27 ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :91:109:0163) загальною площею 0,1 га, що належить ОСОБА_4 .
На обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_4 відповідно до рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 112/1946 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим № :91:109:0163
У подальшому ОСОБА_4 всупереч встановленому порядку, передбаченому ст. 116, ч.1 ст. 117 ч. 6, 7, 8, 9 ст. 118 Земельного Кодексу України, вирішив оформити право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :91:109:0341, що межує з земельної ділянкою, яка належить йому на праві власності.
Реалізуючи задумане, ОСОБА_4 розробив злочинний план, направлений на самовільне захоплення земельної ділянки за вказаною вище адресою шляхом підробки документів та залучення підставних осіб для оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.

ОСОБА_4 надав до Головного управління юстиції у м. Києві підроблене рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2014, на підставі якого 06.03.2014 до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено запис №4905925 про реєстрацію права власності на індивідуальний будинок літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 , який на прохання ОСОБА_8 надав свої анкетні дані для оформлення на нього вказаної земельної ділянки. Однак, ОСОБА_4 достовірно знав, що на зазначеній земельній ділянці житловий будинок відсутній.
Надалі, 12.06.2014 ОСОБА_4 , перебуваючи у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , організував укладання між ОСОБА_10 , який не був обізнаний про злочинний характер дій ОСОБА_4 , та своїм сином ОСОБА_11 договору дарування індивідуального будинку літ «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 132 кв. м.
На підставі наданих ОСОБА_4 підробленого рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2014 у справі №122/2367/14-ц, документів щодо технічних характеристик об`єкту нерухомості приватним нотаріусом посвідчено Договір дарування 1/2 частини будинку за АДРЕСА_3 та Договір дарування АДРЕСА_4 , відповідно до яких ОСОБА_7 безоплатно передає у власність ОСОБА_11 належний йому на праві власності будинок.
У подальшому ОСОБА_4 звернувся до ФОП ОСОБА_12 , у якого замовив та отримав проектну документацію на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та 17.10.2014 ОСОБА_4 звернувся до Головного управління держземагенства у м. Києві щодо реєстрації вказаної земельної ділянки на підставі розробленої технічної документації.
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:109:0163, загальною площею 0,1 га.

На підставі викладеного слідчий просила накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим № :91:109:0163, яка належить ОСОБА_4 .

У судовому засіданні слідчий клопотання підтримала та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав. Також слідчий зазначила, що прокурором у порядку цивільного судочинства поданий цивільний позов, для забезпечення якого необхідно накласти арешт на майно ОСОБА_4 .

Власник майна та його представник заперечували проти задоволення клопотання, оскільки ОСОБА_4 підозра не вручена, викладенні слідчим у клопотанні обставини ґрунтуються на припущеннях останнього, що не відповідає меті застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження у розумінні КПК України.

Слідчий суддя, заслухавши доводи слідчого, власника майна та його представника, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього матеріали, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали не містять будь-яких об`єктивних даних, які б підтверджували беззаперечний факт причетності ОСОБА_4 до вчинення відповідних кримінальних правопорушень

З наведеного витікає, що доводи слідчого ґрунтуються на припущеннях, оскільки матеріали клопотання не містять відомостей про причетність ОСОБА_4 до самовільного будівництва будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, а також інших кримінальних правопорушення, за фактом вчинення яких здійснюється досудове розслідування.

Отже, вказане з достатньою повнотою свідчить про недоведеність слідчим факту вчинення наведених кримінальних правопорушень.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою:
- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов);
- чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди:
- забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна;
- та збереження речових доказів.
У силу вказаної вище статті для досягнення однієї з перших трьох цілей, арешт накладається на майно підозрюваного, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за умови наявності обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана останньою, або особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.
Таким чином, застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження на стадії досудового розслідування допускається за обов`язкової наявності зв`язку між майном, на яке планується накладення арешту, та його приналежністю відповідному учаснику кримінального провадження.

У той же час, у кримінальному провадженні № 320 131 700 000 000 44, досудове розслідування у якому триває з 2014 року, відсутні особи, яким би оголошувалась підозра.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу, що до клопотання долучений цивільний позов прокурора, поданий до Шевченківського районного суду м. Києва у порядку цивільного судочинства, з метою стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди у сумі 231 398 грн. 31 коп.

Також, серед підстав для накладення арешту зазначено, що майно, на яке планується накладення арешту, є доказом вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, вирішуючи питання про можливість використання земельної ділянки, як доказу у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведений чинник заслуговує на негативну оцінку через те, що остання не є предметом злочинних посягань, не набута у результаті вчинення кримінальних правопорушень, тому не може бути використана у якості доказу.

Таким чином, стороною обвинувачення не наведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання слідчого Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві про накладення у кримінальному провадженні № 120 141 001 000 093 19 арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :91:109:0163) загальною площею 0,1 га, що належить ОСОБА_4 , відмовити.
На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1