Провадження №1-кп/523/404/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2018 року

Суддя Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт, у кримінальному провадженні № 0000145по звинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, с. Орлянське Васильківського району Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , стрільця поза штатом роти бойового матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України-

ВСТАНОВИВ:
Під час судового розгляду встановлено, що відповідно до Указу виконувача обов`язків Президента України 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

30 червня 2016 року ОСОБА_4 призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та в той же день направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на строкову військову службу, вважається день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.

Відтак, з 30 червня 2016 року, тобто з дня відправлення ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 , він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього дня розпочав виконання свого військового обов`язку проходження військової служби.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2016 року №132, солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця навчального збору вищезазначеної військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23 листопада 2016 року №253, солдат ОСОБА_4 уважається таким, що з 22 листопада 2016 року перебуває на стаціонарному лікуванні у обласній психо-неврологічної лікарні ( АДРЕСА_1 ).

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника),на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проте, всупереч вищезазначених вимог закону, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді стрільця поза штатом роти бойового матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, 26 листопада 2016 року о 20 годині 00 хвилин, діючи умисно з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, усвідомлюючи обов`язок знаходитися у визначеному командуванням місці служби на території комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» та проходити стаціонарне лікування, без поважних причин, самовільно залишив розташування вищезазначеного медичного центру, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 9 та ухилявся від проходження строкової військової служби до 13 години 00 хвилин 18 вересня 2017 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язками військової служби.

18 вересня 2017 року о 13 годині 00 хвилин солдата ОСОБА_4 затримано працівниками Національної поліції України та того ж дня доставлено до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, чим припинено вчинення ним злочину.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України визнав у повному обсязі, розкаявся та підтримав всі докази викладені в обвинувальному акті, та пояснив, що він самовільно залишив місце лікування за адресою: АДРЕСА_3 , через сваркою з дівчиною. Боявся повернутися назад. Влаштувався на роботу та намагався заробити гроші. Затримали його на роботі у вересні 2017 року.

Так як, ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, підтвердив обставини скоєння злочину, погодився на спрощену форму судового розгляду, а саме просив не досліджувати докази, які він не оспорює, що передбачено ст. 349 ч. 3 КПК України, наслідки застосування якої роз`яснені учасникам розгляду справи, суд з`ясувавши думку учасників процесу, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням характеризуючих матеріалів кримінального провадження.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те що вони належні, допустимі та повністю підтверджують винуватість ОСОБА_4 у інкриміновуваному йому злочині.

Умисні дії ОСОБА_4 , суд кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем строкової служби.
До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 встановлених, відповідно ст.66 КК України під час судового розгляду є щире каяття, повне визнання вини, психологічний стан обвинуваченого.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обговорюючи питання про обрання виду та міри покарання, суд дійшов висновку про те, що необхідно враховувати ступінь важкості злочину, особу винного та його ставлення до скоєного злочину.

Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини цього кримінального провадження, беручи до уваги особу обвинуваченого, те що ОСОБА_4 раніше не судимий та не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем служби характеризується позитивно. Крім того, суд враховує досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої з обвинуваченим ОСОБА_4 було проведено соціально-психологічну бесіду та встановлено, що він має подавлені фізичні та нервові потреби організму, обставини вимушують його йти на поступки, забути про свої потреби та надії, відчуває напругу, роздратованість, часткову втрату самоконтролю. Потребує близьких і теплих відносин, має надію на розуміння.

Керуючись вимогами кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, з метою виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , а також попередження вчинення ним нових злочинів, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд вважає можливим перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин,із застосуванням ст. 69 КК України, призначити йому покарання у вигляді арешту, відповідно до ч. 2 ст. 60 КК України, згідно якої військовослужбовці відбувають арешт строком до шести місяців на гауптвахті.
Керуючись ст.ст. 370, 373-374 КПК України,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Міру запобіжного заходу відносно засудженого ОСОБА_4 , після набрання вироком законної сили, змінити на тримання під вартою з відбуванням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою АДРЕСА_3 .

Виконання вироку в частині взяття засудженого ОСОБА_4 доручити Військовій прокуратурі Одеського гарнізону Південного регіону України.

Строк оскарження вироку 30 (тридцяти) діб до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси з дня його проголошення усіма учасниками судового розгляду.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1