Справа №473/4378/15-к 26.10.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження:№11-кп/784/390/17 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ОСОБА_1
ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 125, ч.1 ст.162 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0000987 апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 березня 2017 року відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, з професійно-технічною освітою, працюючого слюсарем-наладчиком Вознесенського управління експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей (один з яких є інвалідом), зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, з неповною середньою освітою, не одруженого, проживаючого в АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 296, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, -
учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_7
обвинувачені: ОСОБА_8 , ОСОБА_10
захисники: ОСОБА_9 , ОСОБА_11
потерпілі: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
представник потерпілих: ОСОБА_6
В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційних скарг.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі; за ч. 2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі; за ч. 2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_10 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
ОСОБА_8 і ОСОБА_10 в частині пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України визнано невинуватими та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано через недоведеність вчинення кримінальних правопорушень.
Стягнено солідарно з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_15 6000 грн. моральної шкоди. В задоволенні цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12500 грн. відмовлено.
Стягнено у рівних частках з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_15 витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 грн.
На підставі ч.3 ст.129 КПК України, у зв`язку із виправданням обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в частині пред`явленого їм обвинувачення за ч.1 ст.263 та ч.4 ст.296 КК України через недоведеність вчинення ними кримінальних правопорушень, - залишено без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 .
Вирішено питання щодо речових доказів.
В апеляційній скарзі представник потерпілих адвокат ОСОБА_6 просить вирок скасувати повністю та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнати винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст.125 та ч.1 ст. 162 КК України, та призначити кожному покарання 7 років позбавлення волі.

Крім того, стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь:

- потерпілого ОСОБА_12 35 597,53 грн. матеріальної шкоди та 25 000 грн. моральної шкоди, 7 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу;

- потерпілої ОСОБА_13 3 000 грн. моральної шкоди, 2 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу;

- потерпілого ОСОБА_14 3 000 грн. моральної шкоди, 2 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу;

- потерпілої ОСОБА_16 5 000 грн. моральної шкоди, 2 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу;

- потерпілого ОСОБА_15 12 500 грн. матеріальної шкоди, 10 000 грн. моральної шкоди, 2 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі прокурор просить:

- вирок в частині виправдання ОСОБА_8 і ОСОБА_10 ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України та в частині призначення ОСОБА_8 і ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 289 КК України - скасувати;

- ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України та призначити покарання за ч. 1 ст. 263 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 296 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі, за ч.2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Врешті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить:
-вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині засудження останнього за ч. 1 ст. 162 КК України та провадження закрити.
-вирок змінити, на підставі положень ст.75 КК України від призначеного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_8 звільнити з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить:
-вирок стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині засудження останнього за ч. 1 ст. 162 КК України, а провадження закрити. Вирок змінити, на підставі положень ст.75 КК України від призначеного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_10 звільнити з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Представник потерпілих адвокат ОСОБА_6 зазначає, що повністю не згоден з вироком в частині виправдання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України,

З вироком суду в частині визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_17 винними у вчинені ними злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст. 125 та ч. 1 ст. 162 КК не згоден в частині призначеного судом покарання та вважає його занадто м`яким.

Вважає, що цивільні позови потерпілих повинні бути задоволені в повному обсязі.

На підтвердження своїх доводів апелянт посилається на те, що обвинувачені вчинили тяжкий злочин, не розкаялися, не вибачились перед потерпілими, не відшкодували в повному обсязі матеріальну та моральну шкоду. Тому, призначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 5 років не є достатнім для їх виправлення.

Вказує, що висновок суду в частині відмови потерпілому ОСОБА_15 у відшкодуванні матеріальної шкоди є незаконним, оскільки суду було надано довідку авторемонтної майстерні про те, що вартість ремонту автомобіля «ВАЗ-2104» складає 12 500 грн. Крім того, ОСОБА_15 була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із ушкодженням здоров`я. Тому відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 6000 грн. є недостатньою.

Що ж стосується виправдання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за хуліганські дії відносно сім`ї ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , то вважає, що суд при винесені вироку не вірно застосував п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто виправдав їх через недоведеність вчинення ними цих кримінальних правопорушень.

Вважає, що стороною обвинувачення надані всі необхідні докази, які підтверджують причетність ОСОБА_8 та ОСОБА_10 до скоєння вказаних злочинів.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію кримінального правопорушення за епізодом за ч. 2 ст. 289 КК України, вказує, що вважає призначене обвинуваченим покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та їх особам.

Крім того, виправдовуючи обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України суд необгрунтовано і безпідставно надав перевагу показанням останніх про їх непричетність до вказаних злочинів, хоча ці показання не узгоджуються з іншими дослідженими судом в ході розгляду справи доказами.
Зазначає, що вина ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України підтверджується першими визнавальними показаннями обвинувачених, частковим відшкодуванням ОСОБА_8 матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_12 , відео з камер спостереження, іншими письмовими доказами.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи вирок в цілому, вважає його незаконним та необґрунтованим в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України.

Суд, визнаючи ОСОБА_8 і ОСОБА_10 винними за ч. 1 ст. 162 КК України, в цій частині вирок належним чином не мотивував. Не піддав конкретному і критичному аналізу й оцінці досліджений в судовому засіданні протокол огляду місця події від 21.05.2015 року.
За таких обставин, самі по собі покази потерпілого, за відсутності інших доказів, з огляду на зазначені норми закону, не можуть бути самостійною підставою для визнання обвинувачених винними за ч.1 ст. 162 КК України. А тому, з указаних мотивів, вони підлягають виправданню за цим епізодом.

Також, судом не було взято до уваги особу винного, а саме те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, характеризується за місцем мешкання та роботи позитивно, на утриманні у нього перебувають 2 малолітні дитини, одна з яких інвалід з дитинства (з діагнозом ДЦП) та інш. За такого, маючи всі підстави для застосування стосовно ОСОБА_8 положень ч.1 ст.75 КК України, суд необгрунтовано цього не зробив, свій висновок в цій частині належним чином у вироку не мотивував.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі також зазначає, що не згоден з вироком суду лише в частині засудження ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 162 КК України та у частині незастосування судом ст.ст. 75 та 76 КК України.

Він наводить аналогічні доводи стосовно обставин події, що і захисник ОСОБА_8 .. Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_10 підлягає виправданню за цим епізодом.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.05.2015 року о 22.30 годині ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 з приводу раніше проданого їм насіння прийшли до домоволодіння ОСОБА_15 , який проживає в АДРЕСА_3 . Під час спілкування у ОСОБА_8 з ОСОБА_15 виникла сварка, яка переросла у бійку. В ході бійки ОСОБА_8 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_15 близько 3-4 ударів руками в область голови та близько 2-3 ударів руками в область тулуба.

В свою чергу у ОСОБА_10 також виник умисел на спричинення ОСОБА_15 тілесних ушкоджень. ОСОБА_10 наніс близько 2-3 ударів палицею в область тулуба та один удар в область голови.

Таким чином, ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у виді забійної рани в тім`яній ділянці та обличчя, крововиливи в ділянці попереку та лопатки, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.

З метою реалізації умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_15 , ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 виїхали з подвір`я домоволодіння на вказаному автомобілі, який відігнали до місця проживання ОСОБА_8 .

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 звинувачуються у тому, що 28.04.2015 року він придбав ручну гранату типа РГД-5, достовірно знаючи, що вказаний предмет відноситься до бойових припасів, приніс її до місця свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , де і незаконно зберігав.

28.04.2015 року близько 23.00 години ОСОБА_10 , перебуваючи біля домоволодіння в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Ентузіастів, з метою вчинення хуліганських дій, взявши у ОСОБА_8 ручну гранату типу РГД-5, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобілю «Газель», державний номер НОМЕР_2 , що знаходився на території домоволодіння ОСОБА_12 , внаслідок чого стався вибух.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України виправдані на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, представника потерпілих ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_11 на підтримку своїх апеляційних скарг та заперечення щодо інших апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора, представника потерпілих та захисників обвинувачених підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення. Приймаючи до уваги те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущена була неповнота та однобічність, вирок суду не відповідає вимогам закону, то його необхідно скасувати з поверненням справи на новий судовий розгляд під час якого суду необхідно всебічно і повно дослідити зібрані по справі докази в їх сукупності й прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Виправдовуючи обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України суд необгрунтовано і безпідставно надав перевагу зміненим показанням останніх про їх непричетність до вказаних злочинів, хоча ці показання не узгоджуються з іншими дослідженими судом в ході розгляду справи доказами. Суд не встановив і не зазначив у вироку мотиви зміни показань обвинуваченими, не перевірив та не проаналізував їх показання, які вони надавали суду в присутності своїх захисників 07 квітня 2016 року( т. 1 а.с. 217-220)

Судом не взято до уваги та не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_12 , який стверджував, що злочин вчинили обвинувачені ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , які зізнались про це у поліції. Під час зустрічі і на робочому місці ОСОБА_8 просив вибачення у ОСОБА_12 за те, що він кинув ручну гранату у подвір`я його домоволодіння. Також, ОСОБА_8 власним коштом здійснив ремонт пошкоджених вибухом коліс автомобіля.

Судом не взято до уваги показання потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які повідомили, що у ході проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , останні детально розповіли про обставини вчинення ними злочину.

Суд безпідставно відхилив як такі, що не знайшли свого підтвердження, показання потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_14 в частині вибачення ОСОБА_8 та часткового відшкодування ним моральної шкоди потерпілим у сумі по 2000 грн. кожному.

Ці показання потерпілих без належної перевірки суд визнав недопустимими та недостатніми для визнання обвинувачених винуватими.

Крім того, суд не врахував те що на відео з камери спостереження розміщеної на будинку ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_4 , встановлено, що двоє осіб чоловічої статі підійшли до будинку і простояли близько 15 хвилин, один з них показав, на вищевказаний будинок. Через декілька хвилин одна особа чоловічої статі кинула предмет у подвір`я ОСОБА_20 .

Судом визнано недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року через те, що слідчий експеримент проведено за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , який перебуває на обліку у психіатра та має діагноз «легка розумова відсталість», без участі захисника. Однак суд те, що при дачі пояснень вперше, він визнав свою вину у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, в присутності захисника. Такі ж показання обвинувачені давали і в суді 1 інстанції.

Висновки, щодо недоведеності участі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам та не узгоджуються з рештою доказів, у тому числі і письмовими. Судом невірно дана оцінка доказам у кримінальному провадженні, у результаті суд дійшов невірних висновків про виправдання та відсутності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за обставин викладених судом.

Наведені висновки суду першої інстанції є суперечливими і не можуть бути усунуті в судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

За таких обставин вирок суду не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення законного та обґрунтованого вироку, що відповідно до положень ч.1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судового рішення.
Тому, виходячи з системного аналізу положень ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, застосовуючи положення ч.6 ст. 9 КПК України, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково всі апеляційні скарги в частині скасування вироку й, скасувавши вирок, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Приймаючи до уваги те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущена була неповнота та однобічність, вирок суду не відповідає вимогам закону, то його необхідно скасувати з поверненням справи на новий судовий розгляд під час якого суду необхідно всебічно і повно дослідити зібрані по справі докази в їх сукупності й прийняти законне та обґрунтоване рішення.

У зв`язку з скасуванням вироку з процесуальних підстав інші доводи, які наведені у апеляційних скаргах, слід перевірити при новому судовому розгляді.

Керуючись ст.ст. 405,407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
П о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 , захисників обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 березня 2017 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді 1 інстанції в іншому складі суду.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: