Справа № 127/3724/17
Провадження №11-кп/772/871/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання,

в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області 20 лютого 2017 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком Апеляційного суду Вінницької області від 18.11.2002 року за п. п. «б», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, який ухвалою Верховного суду України від 20.02.2003 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 18.11.2002 року залишено без змін. В ході судового розгляду клопотання ОСОБА_7 додатково пояснив, що без його відома йому було замінено призначене покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі. Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 07.10.2016 року йому було зараховано строк попереднього ув`язнення у відбуття покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з 24.02.2000 року до 20.02.2003 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два позбавлення волі. Крім цього зазначив, що вважає себе незаконно засудженим й просив звільнити його від відбування покарання, оскільки станом на даний час перебуває у місцях позбавлення волі понад 20 років, а законом не визначено тлумачення довічного позбавлення волі.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив у його задоволенні, посилаючись на відсутність законних підстав для його задоволення.
Вважаючи рішення суду незаконним через неправильне застосування кримінального закону, що призвело до неправильного вирішення його клопотання, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити його від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність залишення клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2002 року за п. п. «б», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду України від 20 лютого 2003 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2002 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 7 жовтня 2016 року ОСОБА_7 на підставі ч.5 ст. 72 КК України було зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24 лютого 2000 року по 20 лютого 2003 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 вирішено, що положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 № 1483-ІІІ, яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 3, 8, частини першої ст. 58, п. 22 ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», ч. 2 ст. 6 Кримінального Кодексу України 1960 р., ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Кримінального кодексу України 2001 р. треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року зі змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Відповідно до положень статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року) довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2017 року, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з його відбуттям відмовлено, - без зміни.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.
Судді: (підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Згідно з оригіналом: