Постанова
Іменем України
19 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 255/5532/16-к

провадження № 51-3079км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні заяви про застосування до нього Закону України від 8 квітня 2014 року «Про амністію у 2014 році».
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року ухвалу районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень та звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». Вказує, що має на утриманні матір, 1940 року народження, яка потребує постійного догляду. Наголошує, що на нього поширюється дія Закону України «Про амністію у 2014 році».
Позиції інших учасників судового провадження.
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Стаття 434 КПК України передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Під час вирішення питання про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році» суди зобов`язані забезпечувати точне й неухильне дотримання законодавства, своєчасний та якісний розгляд відповідних клопотань, керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про застосування амністії в Україні», міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Статтею 10 Закону України «Про амністію у 2014 році» визначено, що рішення про застосовування чи незастосування амністії приймається судом стосовно кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку засудженого за час відбування покарання.
З матеріалів провадження вбачається, що. вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 грудня 2012 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2014 року скасовано звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а засудженого направлено до місць позбавлення волі.
Засуджений звернувся до районного суду про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році». Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні його заяви про застосування до нього амністії. Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що в заяві засудженого не зазначено підстав застосування амністії щодо нього з урахуванням положень статей 1-7 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за апеляційною скаргою засудженого, дотримався вимог КПК України, правильно зазначив, що до ОСОБА_6 не може бути застосовано амністію, оскільки його діти вже досягли повноліття, а також відсутні відомості, що його сімдесятирічна матір перебуває на його утриманні та в неї немає інших працездатних дітей, а тому погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що в заяві засудженого не зазначено відповідної норми закону, який підлягає застосуванню, та нічим не доведено, що він є суб`єктом цього закону.

Доводи, на які засуджений посилається у касаційній скарзі щодо необхідності застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2014 році», є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах цього Закону. Матеріали провадження не містять відомостей, які би давали підстави для застосування до ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2014 році». Крім того, документів на підтвердження обставин, викладених у заяві, суду надано не було.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що до ОСОБА_6 не може бути застосовано Закон України «Про амністію у 2014 році», тому підстав для задоволення касаційної скарги і звільнення засудженого від покарання не вбачає.

Проте вказане не позбавляє можливості засудженого повторно звернутися в суд із заявою про застосування до нього акта амністії.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3