Ухвала
Іменем України
16 квітня 2018 р.

м. Київ
Провадження № 51-5065 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2018 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцево Донецької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого:
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 304, ч. 1 ст. 263 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 4 ст. 186 КК України на строк 7 років 6 місяців;
- за ч. 1 ст. 304 КК України на строк 5 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК України на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення щодо яких у даних касаційних скаргах не оскаржуються.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2018 року вказаний вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів за наступних обставин. В ОСОБА_6 на початку березня 2016 року виник умисел на відкрите заволодіння майном охоронюваного ним підприємства ТОВ «Південьагрохім», для чого він вступив в попередню змову з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та двома особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження. В подальшому вказані особи неодноразово зустрічались і планували свої подальші дії, вирішили вчиняти злочин в масках, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 двічі навідувались на територію підприємства під час чергувань ОСОБА_6 , де останній показав їм розташування складського та інших приміщень. Сам ОСОБА_6 , з метою унеможливлення його подальшого впізнання іншими працівниками підприємства, приймати безпосередню участь у скоєнні злочину відмовився і запропонував приспати сторожових собак.
19 березня 2016 року, приблизно о 01.00 год. ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та особи, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, шляхом пошкодження огорожі проникли на територію ТОВ «Південьагрохім», що в с. Бузьке Вознесенського району Миколаївської області, де ОСОБА_6 заздалегідь придбаним снодійним приспав сторожових собак. Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження через незачинені вхідні двері проникли до офісного приміщення підприємства, де нанесли охоронцю ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження. Продовжуючи свої діяння один з виконавців почергово залишався з ОСОБА_9 , а двоє інших проникали до складського приміщення, звідки виносили насіння соняшника та засоби захисту рослин. Вказане викрадене майно завантажили в автомобіль і перевезли до нафтобази, де разом з ОСОБА_10 , який чекав їх, перезавантажили в його автомобіль і залишили місце вчинення злочину, спричинивши ТОВ «Південьагрохім» матеріальну шкоду на загальну суму 350 535,2 грн., що є великим розміром.
Також 18 березня 2016 року в період часу з 15.00 до 16.00 год. ОСОБА_4 , маючи умисел на скоєння майнового злочину, шляхом обману, під приводом заробітку грошей, запропонував неповнолітньому ОСОБА_8 виконати роботи із перевантаження, на що останній погодився.
У подальшому, цього ж дня, в період часу з 20.00 до 21.00 год. під час розмови між ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та двома особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, ОСОБА_8 зрозумів незаконність майбутніх дій, проте від виконання злочину не відмовився, та свідомо, за власною волею, прийняв безпосередню участь у його скоєнні.
Крім того, на початку березня 2016 року ОСОБА_4 в районі БОС № 2 по вул. Танасчишина в м. Вознесенську Миколаївської області знайшов гранату РГД-5, яку став зберігати без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 та яка була у нього виявлена і вилучена 25 травня 2016 року під час проведення обшуку.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що суд апеляційної інстанції поверхнево підійшов до розгляду його апеляційної скарги, не дослідив безпосередньо доказів, не спростував доводів щодо можливості призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Захисник ОСОБА_5 за змістом касаційної скарги порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень та призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень статей 69, 69-1 КК України. Вважає, що суди не належним чином врахували дані про особу засудженого, його поведінку після вчинення злочину, наявність на утриманні малолітніх дітей та інше. Також зазначає, що оскільки ОСОБА_4 повністю визнав вину та відшкодував частину завданої шкоди, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, суди за правилами ст. 69-1 КК України повинні були призначити йому покарання не більше двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.
Мотиви суду
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 304, ч. 1 ст. 263 КК України підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.

При цьому засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів, про що і зазначає захисник у своїй касаційній скарзі. Крім того, в апеляційній скарзі ні засуджений ні його захисник не оскаржували доведеність вини і правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 .
Що ж стосується доводів засудженого та захисника про порушення щодо ОСОБА_4 загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими, дані про його особу, який за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно.
За відсутності обтяжуючих покарання обставин, судами визнано обставинами, що пом`якшують покарання те, що ОСОБА_4 визнав вину, щиро покаявся у скоєному, вперше притягується до кримінальної відповідальності, добровільно частково відшкодував завдану шкоду, має на утриманні двох малолітніх дітей.
З огляду на це, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання наближене до мінімального, встановленого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, і визначив остаточне покарання за правилами ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, але не знайшов підстав для застосування положень статті 69 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливої частини цього Кодексу.
ОСОБА_4 повністю визнав вину, щиро розкаявся, проте за відсутності обставин, що обтяжують покарання, відшкодував лише частину завданої майнової шкоди, тому доводи захисника про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання за правилами ст. 69-1 КК України не заслуговують на увагу, про що зазначив у своїй увалі суд апеляційної інстанції.
Таким чином, визначивши засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, суд не порушив вимог статей 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 і вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2018 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3