Справа № 127/1645/17
Провадження №11-кп/772/1034/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
із секретарем ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
захисника-адвоката ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці матеріали судового провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2017 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зарахування йому строку попереднього ув"язнення в строк відбування покарання, відмовлено
в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про зарахування йому строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, посилаючись на те, що відносно нього застосовувався запобіжний захід у виді утримання під вартою, в зв`язку з чим просить зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до внесених змін до ст. 72 КК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2017 року у задовленні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зарахування йому строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, відмовлено, в зв`язку з тим, що останній засуджений до довічного позбавлення волі, а тому до нього не застосовуються правила, закріплені в ст. 72 КК України, щодо зарахування судом строку попереднього ув`язнення.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2017 року та ухваленні нової ухвали, якою клопотання засудженого ОСОБА_8 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що частина 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року не містить обмежень до застосування Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання, до осіб засуджених до довічного позбавлення волі.

Разом з тим, стаття 87 КК України передбачає помилування, яке здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, яке передбачає індивідуальне державно владне веління у формі пробачення особі, яка вчинила злочин будь-якої тяжкості.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить зарахувати йому у строк відбування покарання строк попереднього ув"язнення з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі. Застосувати до нього строк давності, на підставі ст. 49 КК України (1960 р.), ч. 5 ст. 80 КК України (2001 р.). Якщо суд не визнає звільнення від відбування покарання, то замінити довічне позбавлення волі на певний строк, звільнивши від відбування покрання у зв"язку з відбуттям строку покарання.

Заслухавши доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про проведення йому перерахунку строку невідбутої частини покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом, строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015року №838-VIII, з моменту затримання по день перебування у слідчому ізоляторі.

Вказане клопотання мотивоване засудженим тим, що йому необхідно перерахувати строк невідбутої частини покарання, в зв 'язку з внесенням змін до Кримінального кодексу України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2017 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зарахування йому строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, - відмовлено з підстав, що ОСОБА_8 засуджений до довічного позбавлення волі, що є окремим видом покарання, на яке дія ст. 72 КК України не розповсюджується.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом по даній справі не дотримано вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення в справі об`єктивної істини.

24.12.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року №838--VIII.

Відповідно до п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», його дія застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуте повністю.

Ст.5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України, викладеної в новій редакції « Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-7, який набрав чинності 24.12.2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року за ч. 2 ст. 206, 19 ч. 4-117 ч. 3, 19 ч. 4-118 ч. 2, 19ч. 4.206 ч. 2, 208, 108 ч. 1, 19ч. 4-93 п.п. «е», «Ж» КК України, до покарання у виді розтрілу. Ухвалою Верховного суду України від 25.03.1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання залишено без змін. Ухвалою від 18.07.2000 року замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.

Відповідно до особової справи засудженого ОСОБА_8 початок відбування покарання рахується з 20.08.1994 року , згідно протоколу затримання по дату набрання вироком законної сили, а саме до по25.03.1997 року .

Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Частина 5 статті 72 КК України, в редакції від 26 листопада 2015 року не містить обмежень щодо застосування Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», до осіб засуджених до довічного позбавлення волі.

Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з приводу застосування судами ст. 72 ч.5 КК України, на який посилається суд, носить лише рекомендаційний характер.

Разом з тим, ст. 87 КК України передбачає помилування, яке здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, яке передбачає індивідуальне державно владне веління у формі пробачення особі, яка вчинила злочин будь якої тяжкості.

Клопотання про помилування осіб засуджених до довічного позбавлення волі може бути подано після відбуття не менше 20 років призначеного покарання, тобто даний критерій має строковий характер.

Крім того, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

На підставі викладеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_8 слід задовольнити, та оскільки згідно матеріалів особової справи період попереднього ув`язнення рахується з дня його затримання, а саме з 20.08.1994 року, тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання засудженому необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення починаючи з 20.08.1994 року по день набрання вироком законної сили, а саме по 25.03.1997 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Щодо апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 в частині застосування до нього строку давності, на підставі ст. 49 КК України (1960 р.), ч. 5 ст. 80 КК України (2001 р.) та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, то апеляційний суд вважає, в дані вимоги апеляційної скарги засудженого задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.2,3 ст.74 КК України.

Згідно ч.3. ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Відповідно до положень ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за умисне вбивство при обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або смертна кара.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред. 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_8 , не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Стаття 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання.

А тому твердження засудженого, про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

Засуджений конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів не навів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд
п о с т а н о в и в
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого засудженого ОСОБА_8 про зарахування йому строку попереднього ув`язнення у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України - скасувати.

Клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування йому ч.5 ст. 72 КК України про проведення перерахунку строку невідбутої частини покарання задовольнити.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 , строк попереднього ув`язнення з 20.08.1994 року по 25.03.1997 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На судове рішення може бути подано касаційну скаргу протягом трьох місяців з дня проголошення до суду касаційної інстанції, а засудженим з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Згідно з оригіналом:
Суддя: