Справа № 341/1226/16-к
Провадження № 51-458км17
ПОСТАНОВА
Іменем України
6 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Касаційного кримінального суду
Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000221, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2016 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК),
у с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку скаржника, апеляційний суд усупереч статтям 50, 65 КК при призначенні ОСОБА_6 покарання не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчиненого злочину, його тривалості, суспільної небезпечності, а також особи винного, що потягло за собою несправедливість заходу примусу через м`якість. На переконання прокурора, відсутність у потерпілого претензій до засудженого тащире каяття останнього не є достатніми підставами для призначення ОСОБА_6 найм`якішого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК, арешту. Крім того, прокурор вважає, що згаданий суд не вмотивував належним чином свого рішення щодо покарання, чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК.
На касаційну скаргу ОСОБА_6 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, стверджує про безпідставність заявлених прокурором вимог і просить залишити їх без задоволення, а рішення апеляційного суду щодо нього без зміни. Крім того, засуджений зазначає про здійснення касаційного провадження без його участі.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
За вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.
Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у крадіжці, вчиненій повторно за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_6 , працюючи у столярному цеху підприємця ОСОБА_7 у с. Межигірці Галицького району, маючи до цього приміщення вільний доступ, після вчинення 13 квітня 2014 року звідти крадіжки наприкінці жовтня того ж року повторно таємно викрав з указаного цеху 5 швейних машинок загальною вартістю 4000 грн, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на зазначену суму.
Апеляційний суд Івано-Франківської області 15 вересня 2016 року скасував вирок місцевого суду від 14 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині покарання й ухвалив у цій частині новий вирок, яким визнав останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК і призначив йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 3 квітня 2016 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком апеляційного суду, засудженому визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців. У строк відбування покарання зараховано покарання, відбуте за вироком місцевого суду від 3 квітня 2016 року. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі та в поданих на неї запереченнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає вирок апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 185 КК.
Доводи прокурора щодо порушення загальних засад призначення покарання та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, апеляційний суд дотримався наведених норм матеріального права.
Так, мотивуючи незгоду з визначеним ОСОБА_6 місцевим судом покаранням, апеляційний суд разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину зважив на всі інші обставини, що мають правове значення, у тому числі щодо наявності у діянні останнього кваліфікуючої ознаки повторності. За відсутності обтяжуючих покарання обставин апеляційний суд повною мірою врахував установлену судом першої інстанції пом`якшуючу обставину щире каяття засудженого. Крім того, цей суд узяв до уваги думку потерпілого, який не заявляв цивільного позову і не мав претензій до ОСОБА_6 .
Врахувавши наявність усіх зазначених обставин, а також дані про особу засудженого, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності, належним чином умотивувавши своє рішення, апеляційний суд дійшов висновку про можливість обрання ОСОБА_6 заходу примусу арешту, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК, але у межах максимального строку, встановленого для цього виду покарання.

Переконливих аргументів на спростування такого висновку суду й на підтвердження того, що призначене покарання, яке полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого, є недостатнім для досягнення мети заходу примусу, в касаційній скарзі не міститься.
Правильність застосування ч. 4 ст. 70 КК прокурором не оспорюється.
Таким чином, правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покаранняза своїм видом та розміром явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Вирок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
У контексті наведеного не можна визнати переконливими й достатніми доводи прокурора про скасування вироку апеляційного суду. Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3