Справа № 183/4593/17
№ 1-кп/183/929/17
В И Р О К
іменем України
08 листопада 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження №0000242 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцям Вільногірськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо - технічною освітою, розлученого, військовослужбовця за контрактом, командира відділення регламенту та ремонту електро-спецобладнання взводу спеціальних робіт ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно - відновлювального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:
29 травня 2016 року наказом № 153 командира (по стройовій частині) військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , молодшого сержанта ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу та призначено на посаду командира 1 відділення розбирально - складальних робіт 1 ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно - відновлювального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 .
04 вересня 2016 року наказом № 255 командира (по стройовій частині) військової частини польова пошта НОМЕР_2 , молодшого сержанта ОСОБА_5 призначено на посаду командира відділення регламенту та ремонту електроспецобладнання взводу спеціальних робіт ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно - відновлювального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 .
Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 9,11,12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Однак, 23 березня 2017 року молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 08 липня 2017 року, коли молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків.
Таким чином, у період з 23 березня 2017 року по 08 липня 2017 року молодший сержант ОСОБА_5 самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 без поважних причин та незаконно перебував поза межами військової частини, в умовах особливого періоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що 29 травня 2016 року він підписав контракт з військовою частиною НОМЕР_2 , того ж дня його було зараховано до особового складу військової частини та весь цей час він знаходився в зоні проведення АТО. В лютому 2016 року він повернувся у складі частини на місце її постійної дислокації в АДРЕСА_2 , де під час телефонної розмови з братом йому стало відомо, що батько знаходиться у важкому стані, і він 23.03.2016 року самовільно залишив військову частину та поїхав додому, у зв`язку з тим, що батьку був потрібен сторонній догляд, а після проходження курсу лікування, його батьку стало краще, і він одразу самостійно повернувся до військової частини та продовжив військову службу. У скоєному щиро кається.

В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує, що скоєний ним злочин відноситься до категорії тяжких, однак обставин, обтяжуючих його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, за місцем служби він характеризується позитивно (а.п.24), на обліку у лікарів не перебуває (а.п.25,39,40), має на утриманні батька похилого віку, який страждає рядом хронічних захворювань (а.п.41,42,43,44,45,46,47), приймав участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій (а.п.37), продовжує військову службу (а.п.56).

Щире каяття ОСОБА_5 визнається обставиною, що пом`якшує його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним ОСОБА_5 призначити покарання у вигляді мінімального позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті за відповідний злочин.

Однак, 07 вересня 2017 року набрав чинності ЗУ "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ і відповідно до ч.2 зазначеного закону ОСОБА_5 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення та отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням на його ім`я (а.п.37).
Відповідно до ч.2 ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 ЗУ "Про амністію у 2016 році", щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 амністії, судом не встановлено, обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього амністії, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнити від його відбування, застосувавши до нього ЗУ "Про амністію у 2016 році".
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, ЗУ "Про амністію у 2016 році", суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.2 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання.
Копію вироку ОСОБА_5 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1