Справа № 302/10/17
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

10.11.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, із середньою світою, не працюючий, одружений, не судимий,

визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину й виконає покладені на нього передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього ж Кодексу обов`язки, зокрема: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з вищою світою, не працюючий, одружений, не судимий,

визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину й виконає покладені на нього передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 цього ж Кодексу обов`язки, зокрема: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Запобіжний захід щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не обирався.

Процесуальних витрат у справі немає.

У порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речового доказу, а саме оптичний диск CD-R, який містить відеозапис із фотоапарату свідка ОСОБА_10 та знаходиться у матеріалах кримінального провадження, - залишено у матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними у вчиненні злочину за таких обставин.

12 грудня 2016 року приблизно о 14-ї годині ОСОБА_6 , знаходячись на гужовій дорозі біля будинку АДРЕСА_2 , затіяв сварку з потерпілим ОСОБА_9 , яка виникла з приводу того, що ОСОБА_9 зробив ОСОБА_6 зауваження, щоб не возив конями дрова гужовою дорогою, оскільки така пошкоджується, під час якої, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, у присутності гр. ОСОБА_11 , діючи умисно, з особливою зухвалістю, наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в обличчя, внаслідок чого останній упав на землю, де ОСОБА_6 наніс лежачому на землі ОСОБА_9 не менше двох ударів ногами по тулубу. Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_6 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи умисно, у присутності сторонніх громадян, з особливою зухвалістю, у групі зі своїм батьком ОСОБА_7 , накинувся на ОСОБА_9 , відштовхнув його до кладки із дровами, що розташована біля будинку АДРЕСА_2 , де, приперши до кладки, наніс ОСОБА_9 не менше трьох ударів кулаками рук в область голови та тулуба. Після цього, продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_6 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи умисно, у присутності сторонніх громадян, з особливою зухвалістю, наздогнав ОСОБА_9 на гужовій дорозі, по якій останній йшов із місця події разом із гр. ОСОБА_7 (свідком) до свого будинку АДРЕСА_3 , що розташований неподалік, наніс йому один удар правою ногою по спині, у результаті чого ОСОБА_9 впав на землю, а ОСОБА_6 , накинувшись на нього зверху, наніс не менше двох ударів кулаками обох рук в область потилиці.
12 грудня 2016 року приблизно о 14-ї годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на гужовій дорозі, яка розташована біля будинку АДРЕСА_2 , у ході суперечки з ОСОБА_9 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства,у присутності сторонніх громадян, діючи умисно, з особливою зухвалістю, накинувся на останнього та наніс йому один удар кулаком правої руки в область обличчя. Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_7 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи умисно, з особливою зухвалістю, у групі зі своїм сином ОСОБА_6 , накинувся на ОСОБА_9 , відштовхнув його до кладки із дровами, що розташована біля будинку АДРЕСА_2 , де, приперши до кладки, наніс ОСОБА_9 множинні удари кулаками рук (не менше трьох) в область голови та тулуба. У результаті протиправних дій ОСОБА_6 у групі із ОСОБА_7 , грубо порушили громадський порядок із мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилась у спричиненні ОСОБА_9 , згідно з висновком судового-медичного експерта № 320 від 15.12.2016, тілесних ушкоджень у вигляді садна на шкірних покривах лівої щічної ділянки, синця на шкірних покривах слизової оболонки верхньої губи та згідно консультації спеціалістів у нього виявлено: травматичний періодонтит 1, 12 зубів зліва і 1 зуба справа. Вказані тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих предметів по ударному механізму дії, вкладаються в час події, яка мала місце 12.12.2016 та відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що в діях обвинувачених відсутній склад передбаченого ст. 296 КК України кримінального правопорушення, оскільки останні під час конфлікту не переслідували мету порушення громадського порядку й не мали умислу на вчинення будь-яких протиправних дій, а навпаки, конфлікт був спровокований потерпілим ОСОБА_9 .. Крім того, вказує на те, що з обставин даного конфлікту проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні у частині нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , під час якого проведено слідчий експеримент, копію протоколу якого суд необґрунтовано не взяв до уваги. Вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України, як нанесення потерпілому ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. При цьому, посилається й на те, що суд не взяв до уваги та не вказав у вироку, чому не надав значення показам очевидця події ОСОБА_12 , покази якого свідчать про те, що ще 10.12.2016 між учасниками події був словесний конфлікт, який, безумовно створив між ними неприязні стосунки, а також поверхово оцінив покази потерпілого, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , вказуючи, що був порушений спокій останніх, що свідчить про те, що, під час розгляду кримінального провадження суд дав неправильну оцінку доказам, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_7 та неправильної юридичної кваліфікації дій ОСОБА_6 .. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 виправдати, а дії ОСОБА_6 перекваліфікувати із ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної статті.

До початку апеляційного розгляду обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали клопотання про застосування щодо них Закону України «Про амністію у 2016 році». У клопотанні ОСОБА_6 посилається на те, що має на утриманні сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинений злочин не є тяжким, або особливо тяжким, а тому він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 вищевказаного Закону. ОСОБА_7 у клопотанні посилаєтсья на те, що є інвалідом третьої групи загального захворювання, вчинений злочин не є тяжким, або особливо тяжким, а тому він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі п. «г» ст. 1 вищевказаного Закону.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали подані ними клопотання про застосування щодо них амністії; прокурора ОСОБА_5 , яка не заперечувала щодо задоволення клопотань, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що клопотання про застосування щодо обвинувачених Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають задоволенню, а апеляційна скарга частковому задоволенню з таких підстав.

Кримінальне провадження розглядається у відсутності потерпілого ОСОБА_9 , неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При прийнятті рішення про розгляд кримінального провадження за відсутності потерпілого враховується, що потерпілий ОСОБА_9 про дату, час та місце розгляду кримінального провадження повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулось до апеляційного суду; про поважні причини неявки до апеляційного суду потерпілий не повідомив, і заяви про відкладення розгляду кримінального провадження від нього не надходило.

Під час апеляційного розгляду справи обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вину в скоєнні інкримінованого їм злочину визнали повністю, підтвердивши зазначені в мотивувальній частині вироку час, місце та обставини, за яких скоїли злочин, щиро каялись у вчиненому. Також вказували на те, що з ухваленим щодо них вироком погоджуються, і просили звільнити їх від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році», підтвердивши, що їх позиція є добровільною.

Вищенаведене свідчить про те, що учасниками процесу висновок суду першої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України кримінального правопорушення та призначена їм міра покарання не оспорюється, у зв`язку з чим, відповідно до положень ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється і визнається таким, що ґрунтується на сукупності безпосередньо досліджених у суді першої інстанції та наведених у вироку доказів. Дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України кваліфіковані правильно, а призначене їм покарання є таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України і не суперечить приписам ст. 50 КК України.
Статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», серед іншого, передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно яких не набрали законної сили : не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років (п. «в»); яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи (п. «г»).

Санкцією ч. 2 ст. 296 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк до чотирьох років, що свідчить про те, що вказаний злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.07.2017 ОСОБА_6 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки й установлено два роки іспитового строку, а ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк два роки й установлено один рік іспитового строку. Указаний вирок не набрав законної сили, оскільки захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , подала на нього апеляційну скаргу.

Як убачається з доданих до клопотань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріалів, ОСОБА_6 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, особою, не позбавленою батьківських прав, а ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи загального захворювання, що підтверджується копіями пенсійного посвідчення та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування призначеного йому покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», а ОСОБА_7 на підставі п. «г» ст. 1 цього ж Закону, у зв`язку з чим, подані ними клопотання підлягають задоволенню, а подана захисником апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу, яку подала захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Клопотання, яке подали обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Звільнити від відбування покарання призначеного за вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 із застосуванням п. «в» ст. 1 цього Закону, як особу не позбавлену батьківських прав, яка на день набрання чинності цим Законом, має на утриманні дітей, яким не виповнилось 18 років, а ОСОБА_7 із застосуванням п. «г» ст. 1 цього ж Закону, як особу, яка на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнана інвалідом 3 групи.

У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді :