У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси,
громадянина України, зареєстрованого та проживаючого
за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 .

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 у зв`язку з виправданням обвинуваченого залишено без розгляду.
Вироком Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено, вирок Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В доводах апеляційної скарги прокурор зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам злочину. Суд першої інстанції, на його думку, при визнанні ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні злочину достатньою мірою не врахував обставини злочину, докази сторони обвинувачення та ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим діяння.
Апелянт вважає, що показання ОСОБА_5 в суді першої інстанції про те, що на час інкримінованого йому злочину 02 травня 2013 року він перебував за межами м. Києва на роботі, а тому не міг вчинити відкрите викрадення майна, спростовується показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка з впевненістю вказала на ОСОБА_5 , як на особу, котра відкрито викрала належне їй майно. Це також підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання та показаннями свідків.
Прокурор зазначає, що суд першої інстанції не мотивував висновки щодо виправдування обвинуваченого та відсутність в його діях складу злочину.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 02 травня 2013 року приблизно в 15 год. 35 хв., перебуваючи біля будинку № 9 по вул. Вавілових в м. Києві, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоровя, відкрито повторно викрав чуже майно вартістю 6000 гривень, яке належить потерпілій ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 6000 гривень.
Зазначене діяння ОСОБА_5 , який повторно, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, відкрито викрав чуже майно (грабіж), органами досудового розслідування кваліфіковане за ч. 2 ст. 186 КК України.

Виправдувальний вирок в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції вмотивований тим, що при викладенні в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення стороною обвинувачення зазначено, що ОСОБА_5 відкрито викрав чуже майно, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, тобто за ознаками злочину, передбаченого ст. 187 КК України (розбій). При цьому,стороною обвинувачення не зазначено, в чому саме полягали насильницькі дії, вчинені щодо потерпілої та які тілесні ушкодження їй були заподіяні. Самою ж потерпілою в судовому засіданні було зазначено, що при її пограбуванні будь якого насильства до неї не застосовувалось. Також суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення взагалі не надано доказів щодо розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з урахуванням того, що потерпілою у цивільному позові вказано іншу вартість майна, ніж в обвинуваченні.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до матеріалів провадження, під час його розгляду судом першої інстанції стороною обвинувачення були надані протокол огляду місця події від 02 травня 2013 року, протокол пред`явлення особи для впізнання від 15 травня 2013 року, а також допитано потерпілу ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Дослідивши ці докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Вказані докази були предметом дослідження судом апеляційної інстанції. Давши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Проте, суд касаційної інстанції за результатами перегляду провадження вирок апеляційного суду скасував. Приймаючи таке рішення, колегія суддів зазначила, що обвинувачений ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій свою причетність до грабежу заперечував та пояснював, що у час інкримінованого йому злочину перебував за межами міста Києва.
Крім того, свідок ОСОБА_9 пояснив, що у ОСОБА_5 не впізнає ту особу, яку він наздоганяв після вчинення нападу на потерпілу. Також в ухвалі суду зазначено, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що не пам`ятають ОСОБА_5 та обставин проведення за його участі впізнання.
Касаційний суд вказав, що не спростовані доводи ОСОБА_5 , а обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях.
Колегія суддів зазначила, що у вироку суду апеляційної інстанції наведені такі докази на обґрунтування винуватості засудженого, за яких висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 є належним чином немотивованим, тому він підлягає належній перевірці.
Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглядав справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Виконуючи вимоги вказаної норми закону, колегія суддів зазначає наступне.
На аналізі одних і тих же доказів суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків стосовно винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Так, допитаний в суді першої інстанції ОСОБА_5 пояснив, що злочину щодо ОСОБА_7 не вчиняв, оскільки в день та час інкримінованого злочину перебував за межами міста Києва, де проживав у ОСОБА_10 .
Такі ж показання він дав під час повторного розгляду провадження судом апеляційної інстанції.
З урахуванням рішення суду касаційної інстанції, колегія суддів вважала недоцільним проводити повторний допит свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки вони дали показання в суді першої інстанції під присягою, а апелянт не заявляє, що їх показання спотворено викладені у вироку суду.
Відповідно до їх показань, свідок ОСОБА_9 не впізнав у ОСОБА_5 ту особу, яка здійснила напад на потерпілу ОСОБА_7 та заволоділа її майном, а свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що підпис у протоколі пред`явлення особи для впізнання їх, проте обставини провадження цієї слідчої дії вони не пам`ятають.
Наданий стороною обвинувачення протокол огляду місця події від 02 травня 2013 року, який досліджений як судом першої інстанції, так і апеляційним, містить лише інформацію про огляд території біля будинку АДРЕСА_2 .
В той же час, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 15 травня 2013 року, потерпіла ОСОБА_7 впізнала ОСОБА_5 як особу, яка вчинила щодо неї грабіж.
Ці обставини вона підтвердила в суді першої інстанції.
Під час повторного розгляду провадження судом апеляційної інстанції потерпіла не зявилась і просила розглянути провадження за її відсутності.
Оскільки цих доказів для визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні грабежу касаційний суд вважає недостатньо, а інших доказів, які б спростували показання ОСОБА_5 про його непричетність до вчиненого стосовно ОСОБА_7 злочину не надано, колегія суддів вважає, що висновок суду про відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відтак про його невинуватість, є правильним.
З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
ВирокШевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано за відсутністю в діянні складу злочину, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3