АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/470/18 Справа № 205/6705/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року, якою клопотання засудженого про приведення призначеного покарання у відповідність з діючим кримінальним законом , залишено без задоволення,
за участю учасників провадження:

прокурора: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

засудженого в режимі відеоконференції: ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі та доповненнях засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року, яким його засуджено за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого, привести у відповідність до діючого кримінального закону,зменшити призначене покарання до 15 років позбавлення волі.
Засуджений в апеляційній скарзі мотивує свою позицію тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Просить призначити йому покарання у виду 15 років позбавлення волі.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року клопотання засудженого про приведення призначеного вироком суду покарання у відповідність з діючим кримінальним законом залишено без задоволення.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу зазначив, що засудженого ОСОБА_6 було засуджено вироком суду від 06.06.2002 року до довічного позбавлення волі , тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. Разом з тим, суд зазначає, що ОСОБА_6 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.
Суд першої інстанції при розгляді матеріалів провадження зазначив, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена та можлива виключно у порядку ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду першої інстанції, у зв`язку з чим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги засудженого та просили задовольнити її та привести вирок суду у відповідність до кримінального закону, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Судом було встановлено, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.
Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.
На даний час засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)»
У своїй заяві засуджений стверджує, що з огляду на той факт, що до санкції ст.93 КК України (в редакції 1960 року) було внесено зміни шляхом виключення покарання у виді смертної кари, і при цьому не було встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, максимальний строк покарання за вчинені ним злочини, який міг бути призначений вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року, складав 15 років позбавлення волі. На думку ОСОБА_6 , подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та положенням кримінального законодавства України, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами ОСОБА_6 з наступних підстав.
22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.
ОСОБА_6 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 06.06.2002 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, які були скоєні до внесення змін до кримінального закону. При цьому ОСОБА_6 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.
Посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 вересня 2009 року у справі «Скоппола проти Італії» в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, суд вважає неправильним тлумаченням, оскільки суд на момент ухвалення вироку відносно ОСОБА_6 від 06.06.2002 року вірно застосував положення кримінального закону в частині призначення остаточного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією особистого майна, як такі, що, по-перше, діяли на момент ухвалення вказаного вище вироку, і по-друге, пом`якшували положення засудженого, що полягало у не призначенні покарання у виді смертної кари.
Крім того, правильність застосування судом кримінального закону при ухваленні зазначеного вироку знайшла своє підтвердження і в ході розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 . Верховним Судом України, який своєю ухвалою від 28.11.2002 року залишив вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року без змін.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до обґрунтованого і безсумнівного висновку про обгрунтованність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , тоді як посилання засудженого на рішення Конституційного суду України від 29.12. 1999 року та від 19.04. 2000 року колегія суддів визнає, як неправильне тлумачення вказаних рішень.
Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо 26.01.2011 смертної кари.
Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
За таких обставин, Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Як зазначив Конституційний Суд України, у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, тоді як в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість зміни закону тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Враховуючи викладене, Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року №1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року ( 974 335 ), заява N 39458/02).
Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив засудженому у задоволені клопотання про приведення вироку стосовно ОСОБА_6 у відповідність до вимог закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не має підстав вважати, що призначене судом покарання вироком суду від 06.06. 2002 року ухвалено в порушені вимог кримінального закону.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 537 КПК України, п.3 розділу Х11 «Прикінцевих та перехідних положень ЗУ « Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року, якою клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення призначеного судом покарання у відповідність до діючого кримінального закону залишено без задоволення, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді
Апеляційного суду

------------------------- ------------------------ ---------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4