УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому, вважає, що обвинуваченням не доведено місце, спосіб вчинення ОСОБА_9 злочинних дій та не доведено причинний зв`язок між діями ОСОБА_9 , спрямованих на отримання рукописного тексту ОСОБА_7 , виготовлення підробленої розписки та надання завідомо підробленої розписки про стягнення до суду. Звертає увагу на те, що у вступній частині вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 серед учасників судового провадження зазначено прокурора ОСОБА_11 , хоча останній відмовився від підтримання державного обвинувачення 18.05.2017 року. Після чого, судом потерпілому роз`яснено його право самостійно підтримувати державне обвинувачення згідно ст.340 КПК України, на що останній погодився. Подальший судовий розгляд кримінального провадження відбувся без участі прокурора, а тому вирок суду ухвалено в порядку розгляду кримінального провадження за процедурою приватного обвинувачення.
У доповненнях до апеляційної скарги прокурор зазначив, що суд першої інстанції порушив вимоги ч.2 ст.37, ч.3 ст.36 КПК України, оскільки завершив розгляд справи без участі прокурора.
В запереченнях на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_8 діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_10 , повернути ініціатору її подання або залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.
Згідно вироку суду першої інстанції, відповідно до обвинувачення, від підтримання якого прокурор відмовився у судовому засіданні, у невстановлений слідством час, на початку 2008 року, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, а саме: грошовими коштами ОСОБА_7 в особливо великих розмірах, шляхом надання до Богунського районного суду м. Житомира завідомо підробленої розписки від імені ОСОБА_7 на свою користь.
У невстановлений слідством час та невстановленому слідством місці ОСОБА_9 отримав фрагмент рукописного тексту, написаного ОСОБА_7 .. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом обману, ОСОБА_9 у березні 2008 року звернувся до ОСОБА_12 під надуманим приводом перевірити професійні здібності останнього з проханням поєднати за допомогою комп`ютерного редактору частину рукописного тексту ОСОБА_7 та частину з підписом останнього на одному аркуші. Не усвідомлюючи злочинних намірів ОСОБА_9 . ОСОБА_12 виконав прохання та у березні 2008 року виготовив за допомогою копіювально множувальної техніки розписку від імені ОСОБА_7 , в яку було внесено неправдиві відомості, а саме: за допомогою комп`ютерного редактору поєднано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_7 .
Після чого, у березні 2008 року, в невстановлений час та місці, ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_12 виготовлену за допомогою копіювально множувальної техніки розписку від імені ОСОБА_7 , в яку було внесено неправдиві відомості, а саме: за допомогою комп`ютерного редактору поєднано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_7 , змістом якого було боргове зобов`язання останнього перед ОСОБА_9 на загальну суму 250000 грн., хоча в дійсності будь-яких боргових зобов`язань між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не було.
Після цього, діючи у рамках вищевказаного злочинного умислу, в жовтні 2008 року у невстановлений час та місці ОСОБА_9 звернувся для представлення своїх інтересів у суді до адвоката ОСОБА_13 , якому передав для подальшого використання завідомо підроблений документ, а саме: виготовлену розписку від 31.01.2008 року, згідно змісту якої ОСОБА_7 отримав у ОСОБА_9 в борг грошові кошти в сумі 250000 грн. з терміном виконання до 31.08.2008 року, на підставі якого стягнути з ОСОБА_7 грошові кошти у зазначеній сумі, тобто мав намір на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 у сумі 250000 грн.
В подальшому, 10.03.2011 року у приміщенні Апеляційного суду Житомирської області за адресою: м. Житомир, вул. 1-го Травня, 24, під час судового розгляду ОСОБА_13 в якості представника ОСОБА_9 надав завідомо підроблений документ, а саме: вищевказану розписку.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.07.2012 року цивільну справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2013 року провадження по заяві ОСОБА_7 про перегляд судового рішення по цивільній справі № 2-3856/12 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, у зв`язку з нововиявленими обставинами, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по даному кримінальному провадженню.
Таким чином, ОСОБА_9 достовірно знаючи, що вказана виготовлена розписка від імені ОСОБА_7 надає йому право на отримання від останнього грошових коштів у якості позики, оскільки прийнята Богунським районним судом м. Житомира за оригінал, разом з тим є підробленою, та враховуючи, що відомості відображені у вказаній розписці не відповідають дійсності, на підставі завідомо підробленої розписки, вчинив всі дії, які вважав за необхідне для задоволення належним ОСОБА_7 майном, а саме: грошовими коштами у сумі 250000 грн., що станом на 2008 рік є особливо великим розміром, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі.
Такими умисними діями, які виразились у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненими в особливо великих розмірах, ОСОБА_9 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 15 ч. 2, ст. 190 ч. 4 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили виправдувальний вирок залишити без змін, пояснення потерпілого, який при вирішенні апеляційної скарги покладається на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно до ст.370 КПК України судове рішення має бути обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України, однією з підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа. Дані вимоги судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_9 дотримано.
За встановлених фактичних обставин провадження, виходячи із закріпленого в ст.63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 370, 374 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та виправданні його за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими і підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими в ході судового розгляду, яким суд дав належну оцінку.
В ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_9 винним себе у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України не визнав та пояснив, що з ОСОБА_14 познайомився як з покупцем комплектуючих до комп`ютерної техніки в м. Києві, а коли почав займатися самостійно роботою, це було приблизно в 2005 році, запропонував ОСОБА_14 купувати у нього комплектуючі, на що останній погодився. На початку 2007 року ОСОБА_14 звернувся до нього допомогти його магазину, в якому він мав намір працювати самостійно, по приїзду в м. Київ в офісі ОСОБА_15 було надано 250000 грн. готівкою, які він зобов`язався повернути через 6 місяців. Ці гроші він брав для придбання товару, оформлення магазину. Розписка про отримання грошей була написана 31.01.2008 в присутності ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Частково вказана сума, декілька тисяч гривень, була сплачена протягом одного місяця, але яким чином не пам`ятає. Потім подзвонив якийсь чоловік, та сказав, що він є дядьком ОСОБА_14 , та що грошей той не має щоб своєчасно повернути. Коли минуло 6 місяців, то звернувся до адвоката за допомогою, це був ОСОБА_18 , йому передав розписку, адвокат звернувся до суду з позовом, а коли вже потім звернулися до виконавчої служби, то рішення було скасовано. Представник ОСОБА_19 , який був також клієнтом, говорив, що розписка не ОСОБА_14 .
Вирішуючи питання правдивості показань обвинуваченого ОСОБА_9 , наявності в його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, допустимості та достатньої переконливості наданих органом обвинувачення доказів, суд першої інстанції правильно обґрунтував свої висновки на підставі ряду положень кримінально-процесуального закону.
Так, відповідно до ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
При цьому, згідно з вимогами ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
За вимогами ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, покладається на прокурора. Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, суду були надані певні докази, які були предметом ретельного дослідження в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, з послідуючим їх аналізом та відповідною оцінкою у вироку щодо їх належності, допустимості та достовірності як доказу вини обвинуваченого.
Викладені у вироку з цього приводу висновки суду першої інстанції, з якими повністю погоджується апеляційний суд, є обґрунтованими, переконливими, такими, що повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Показання обвинуваченого ОСОБА_20 підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_21 , який зазначив, що з 2005 року почав працювати з ОСОБА_22 , який займався комп`ютерами, а він технікою. ОСОБА_14 розраховувався за товар з ОСОБА_22 . Якось ОСОБА_22 попросив засвідчити передачу грошей 250000 грн. Шеміцькому, оскільки останній хотів відкрити магазин. ОСОБА_14 писав розписку, суму не пам`ятає. ОСОБА_14 потім не повернув гроші, перестав приїжджати за товаром. Розписка була написана на початку 2008 року.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що надавав правову допомогу ОСОБА_9 , йому були надані копії розписки та паспорта ОСОБА_22 . Він їздив до м. Житомира до ОСОБА_14 , був у нього вдома, спілкувався з його матір`ю, був на робочому місці ОСОБА_14 , залишив там візитку. Через два тижні після поїздки було звернення до суду. Потім йому хтось передав оригінал розписки, який він віддав в апеляційному суді. Він був під час розслідування справи у слідчого, який показував йому понівечений з правої сторони аркуш паперу, де номер аркуша відірваний, це є розписка, яку він передавав у суді.
Свідок ОСОБА_23 , вказав, що познайомився з ОСОБА_24 як з приватним підприємцем, займалися комп`ютерною технікою, з ОСОБА_22 знайомий як з продавцем комп`ютерних товарів. Якось ОСОБА_14 розповів йому, що ОСОБА_22 збільшив йому суму боргу, заставивши написати про це розписку. ОСОБА_14 просив йому допомогти, запросив ознайомитися зі справою в суді, де зі справи забрав розписку, взамін поклав копію, з неї він робив якісь копії. Не був присутній при написанні ОСОБА_14 розписки працівникам міліції в м. Житомирі, неправдиво розповідав про це раніше, так як вважав дії ОСОБА_22 такими, що переступають вимоги закону.
Свідок ОСОБА_12 також підтвердив, що зі слів ОСОБА_14 відомо, що ОСОБА_22 збільшив суму боргу, заставивши написати розписку, а потім звернувся до суду. ОСОБА_14 також звертався до нього, щоб він підробив розписку від його імені ОСОБА_22 .
Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Показання вищевказаних свідків досліджених безпосередньо в судовому засіданні є послідовними, узгоджуються між собою, підтверджуються наявними в справі іншими доказами та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Відповідно до показань, потерпілого ОСОБА_7 , він з 2004 року при здійсненні підприємницької діяльності співпрацював з ОСОБА_9 Якось ОСОБА_22 зателефонував до нього та повідомив, що він не розрахувався за товар, із-за цього виник конфлікт, так як вважав, що гроші за товар виплатив. Під час робочого дня в офіс по АДРЕСА_1 з`явилось двоє невідомих, які показали посвідчення що слідчі, хотіли описати майно, сказали, що на прохання ОСОБА_22 . Показали розписку, але почерк в ній був не його, про що він і повідомив, сказали, щоб написав аналогічний текст для перевірки, що і зробив, але дату не ставив. В цей час та місці були присутні і ОСОБА_25 і ОСОБА_26 . Коли в Апеляційному суді питали за розписку, вже була його, але з датою та підписом. Після цього він звернувся до міліції з приводу шахрайських дій ОСОБА_9 .
Суд першої інстанції, належно проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_7 , у вироку навів мотиви, які дають підстави для їх критичної оцінки як доказу в справі.
Досліджуючи наявні в справі докази, суд першої інстанції з достатньою повнотою встановив дійсні фактичні обставини провадження, звернувши увагу у вироку, що згідно з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу до Богунського районного суду м. Житомира надійшла позовна заява ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 на його користь згідно договору позики 250000 грн. та відсотки і витрати в сумі 2990 грн., до якої було долучено копію розписки ОСОБА_7 про отримання коштів та зобов`язання про повернення протягом 6 місяців, на копії розписки була вказана дата її складення та підпис.
30 липня 2009 року судом було ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідача вказаних у позові сум боргу.
В послідуючому 12.08.2009 року ОСОБА_7 була подана заява про перегляд заочного рішення. Після призначення справи до розгляду ОСОБА_23 05.11.2009 подана заява від імені ОСОБА_7 , як двоюрідного брата, про відкладення судового засідання, проте у послідуючому заявник в судові засідання не з`являвся, заява була залишена без розгляду 28.01.2010.
За матеріалами справи 12.10.2010 року ОСОБА_7 була видана довіреність на представлення його інтересів іншим особам, зокрема ОСОБА_23 , який користуючись своїми повноваженнями знайомився з матеріалами справи, оформляв скарги, заяви. Зокрема і вказував про наявність свідків, які можуть підтвердити факт написання розписки в приміщенні офісу ОСОБА_7 , окрім того приймав участь у судовому засіданні в апеляційній інстанції при розгляді апеляції, яка 10.03.2011 залишила рішення суду першої інстанції без змін.
При розгляді справи в судовому засіданні апеляційної інстанції представником позивача була надана розписка, яка була долучена до матеріалів справи в якості оригіналу.
В подальшому судом на запит Богунського РВ УМВС України в Житомирській області від 16.08.2011 було надано копії розписки з матеріалів цивільної справи (а.с. 8, 153 справи № 2-3856/12), 16.08.2011 року спеціалістом НДКЕЦ УМВС України в Житомирській області був наданий висновок № 46 про неможливість надання висновку щодо виконання даної розписки рукою ОСОБА_7 , оскільки остання є документом, виконаним за допомогою копіювально множувальної техніки. Після висновку спеціаліста Богунським РВ була повернута суду розписка з а.с.153 цивільної справи. На повторний запит 25.08.2011 суддею було надана відповідь, що у судовому засіданні при розгляді справи оглядався оригінал розписки, але в матеріалах справи є лише завірена судом копія, тому надати оригінал розписки неможливо, копія цієї розписки була надана на попередній запит.
В травні 2013 слідчим СВ Богунського РВ оглянуто розписку, виконану фарбником синього кольору на фрагменті паперу 18,9х17,5 см, верхній правий кут якого має пошкодження у вигляді відриву, без дати та підпису, та яка починалася словами: «Розписка.», закінчувалася - «31 липня 2008 року». Яким процесуальним способом вказаний фрагмент розписки потрапив до слідчого, прокурор в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції не довів. Апеляційні твердження прокурора в цій частині є непереконливими. Висновки суду першої інстанції обґрунтовано вказують на порушення вимог кримінального процесуального закону допущені органом досудового розслідування при вилученні зазначеної розписки.
В липні 2013 року слідчим Богунського РВ УМВС України в Житомирській області було вилучено розписку ОСОБА_7 з матеріалів цивільної справи, яка була повернута після дослідження спеціалістом в 2011 році, про що в справі є відповідні документи.
По вказаним документам були призначені експертизи. Так, за висновком експерта №1/786 від 12.07.2013 рукописний текст наданого фрагменту розписки виконані рукою ОСОБА_7 , а за висновком експерта № 1/1140 від 16.07.2013 надане на дослідження технічне зображення розписки ОСОБА_7 (а.153) виготовлене струменевим способом друку, рукописний текст та підпис виконані струменевим способом друку, встановити чи виготовлено весь текст наданого зображення розписки з розписки, фрагмент якої надано, не надається можливим у зв`язку з відсутністю повного тексту оригіналу розписки.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції належно врахувавши досліджені докази в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку, що відсутні докази на підтвердження факту вчинення ОСОБА_9 інкримінованого злочину, а припущення не можуть бути покладені в основу обвинувачення. Потерпілий, обвинувачений, свідки зазначають, про наявність взаємовідносин між обвинуваченим та потерпілим, пов`язаних з реалізацією комп`ютерної техніки протягом певного періоду часу 2000-2008 рр. та наявність у зв`язку з цим конфлікту між ними, підтвердженням цього є також і матеріали цивільної справи за позовом обвинуваченого.
Необґрунтованими є апеляційні доводи прокурора стосовно неналежного огляду фрагменту оригіналу розписки, наданого свідком ОСОБА_23 , щодо встановлення можливості її вилучення зі справ, посилаючись на висновки експертиз, якими вказаний фрагмент розписки досліджувався. Як убачається з матеріалів провадження експертні висновки №1/786, №1/1140, на які прокурор посилається в апеляційній скарзі, не дають відповіді, чому фрагмент оригіналу розписки, на відміну від її копії, містить певні пошкодження. Зазначені обставини з врахуванням з цього приводу показань свідка ОСОБА_23 викликають обґрунтовані сумніви, які будь-якими доказами органом обвинувачення не спростовані.
Прокурором на підтвердження обвинувачення висунутого ОСОБА_9 суду першої інстанції не було надано доказів, що під час розгляду цивільної справи про стягнення позики обвинуваченим та його представником була виготовлена та надана суду підроблена копія, а не оригінал розписки. Не було доведено місце, спосіб вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому злочинних дій. Ці факти органом досудового розслідування не були встановлені, оскільки матеріали цивільної справи не оглядалися для встановлення можливості вилучення з неї «оригіналу» розписки, на яку посилається обвинувачений; не допитувалися особи, які могли б підтвердити чи спростувати можливість вилучення «оригіналу» розписки з матеріалів цивільної справи; не оглядався належним чином і фрагмент розписки, наданий слідчому свідком ОСОБА_23 , для з`ясування питання щодо можливості її вилучення зі справи. Зазначене перешкоджає встановленню факту подання обвинуваченим суду під час розгляду цивільного позову оригіналу чи копії розписки про отримання грошей ОСОБА_7 .
На думку апеляційного суду, доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, є безпідставними.
До закінчення судового розгляду в суді першої інстанції, клопотань від учасників процесу про збір, перевірку чи витребування додаткових доказів, крім тих, що досліджено в судових засіданнях, не надходило.
Відповідно до положень ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Таким чином, суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_9 до кримінального злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, в якому він обвинувачується.
Аналізуючи апеляційні доводи прокурора про те, що у вступній частині вироку суд першої інстанції безпідставно зазначив прокурора ОСОБА_11 , який відмовився від підтримання обвинувачення, та всупереч ч.3 ст.36 КПК України судовий розгляд було завершено без участі прокурора, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставами для скасування виправдувального вироку в порядку ст.412 КПК України.
Як убачається з матеріалів справи, 18.05.2017 року прокурор ОСОБА_11 від підтримання державного обвинувачення по даній справі відмовився шляхом винесення відповідної постанови, затвердженої в порядку передбаченому ст.341 КПК України.
Відмова прокурором від підтримання державного обвинувачення відбулася на стадії судових дебатів, що підтверджується звукозаписом та журналом судового засідання. Тобто, участь прокурора фактично була забезпечена впродовж всього судового розгляду провадження.
Оскільки прокурор ОСОБА_11 здійснював повноваження державного обвинувачення у кримінальному провадженні, то суд першої інстанції правильно відповідно до вимог п.6 ч.2 ст.374 КПК України зазначив його у вступній частині вироку.
На переконання апеляційного суду не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, на що звертає увагу прокурор в апеляційній скарзі, посилання суду у мотивувальній частині вироку, що стосується формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_9 , на те, що прокурор відмовися у судовому засіданні від підтримання обвинувачення. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.374 КПК України. Судовий розгляд провадження проведено з дотриманням вимог ст.ст.36, 37, 340 КПК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Богунського районного суду м.Житомира від 12 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :