Номер провадження: 11-сс/785/1453/17
Номер справи місцевого суду: 520/8315/17, 1-кс/520/1971/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.09.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_5 ,

за участю:

слідчого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.08.2017 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0004195, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.09.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358 та ст.356 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання цивільного позивача ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0004195 від 29.09.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358 та ст.356 КК України, а саме - на все рухоме та нерухоме майно та кошти, які належать цивільним відповідачам у кримінальному провадженні - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Своє рішення слідчий суддя мотивував відсутністю правових підстав для накладення арешту на майно, оскільки у кримінальному провадженні нікому не повідомлено про підозру, а посилання ОСОБА_7 на спричинення їй шкоди саме особами, зазначеними у цивільному позові, не може бути взято до уваги, оскільки такі особи не є підозрюваними, а вимоги цивільного позивача передчасні та зроблені без достатніх підстав.

На дану ухвалу цивільний позивач - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить скасувати її та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна.

В обґрунтування вимог про скасування ухвали ОСОБА_7 вказує, що висновок слідчого судді про відсутність підстав для накладення арешту на майно у зв`язку з відсутністю у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри є безпідставним, оскільки вона у своєму клопотанні просила накласти арешт на майно цивільних відповідачів, а не підозрюваних, саме клопотання відповідає вимогам кримінального процесуального Закону та містить викладення правових підстав для накладення арешту на майно. ОСОБА_7 також вважає, що нанесення їй матеріальної шкоди цивільними відповідачами підтверджується матеріалами кримінального провадження.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті до апеляційного суду від прокурора та ОСОБА_7 надійшли заяви, в яких вони просять провести апеляційний розгляд без їх участі, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності прокурора та апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення слідчого, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна цілком дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Зокрема, цивільним позивачем при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, та у клопотанні не вказано: перелік і види майна, що належить арештувати, підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, розмір заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.
Також з пояснень слідчого та матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості про кримінальні правопорушення за заявами ОСОБА_7 були внесені до ЄРДР 28.09.2016 року та 03.11.2016 року, однак в ході досудового розслідування не вдалось установити в діях будь-якої особи складу кримінального правопорушення, у зв`язку з чим станом на момент розгляду клопотання ОСОБА_7 жодній особі не повідомлено про підозру.
Вищевикладене свідчить про те, що під час досудового розслідування не було встановлено обставин, які давали би можливість зробити висновок про те, що було вчинено будь-яке кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для арешту майна будь-яких осіб.
Зазначені обставини дають підстави дійти висновку про те, що під час розгляду клопотання цивільного позивача про арешт майна, слідчий суддя дотримався вимог закону, тому апеляційний суд не знаходить підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення слідчого судді.

Доводів, які могли би обґрунтувати наявність реальних підстав для арешту майна, апеляційному суду також надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_7 та вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.08.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання цивільного позивача ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0004195, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.09.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358 та ст.356 КК України, а саме - на все рухоме та нерухоме майно та кошти, які належать цивільним відповідачам у кримінальному провадженні - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4