Ухвала
Іменем України
05 лютого 2018 р.

м. Київ
Справа № 727/5339/17

Провадження № 51-2775ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Тульської області Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04 жовтня 2011 року за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано не відбуту частину покарання призначеного за вироком Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2010 року та остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. О5 липня 2016 року вироком Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки передбачені ч. 1 ст. 76 КК України
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 12 квітня 2017 року по 20 червня 2017 року включно.

Крім того, вказаним вироком місцевого суду виправдано за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_5 , законність й обґрунтованість судових рішень щодо якого у касаційній скарзі не порушується.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 09 квітня 2017 року приблизно о 16.03 год., знаходячись по вул. 28 Червня, 3 у м. Чернівці, за допомогою пристрою зчитування автомобільної сигналізації зняв з охоронної сигналізації автомобіль марки HyundaiSanta Fe(державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та відкривши передні праві двері повторно, таємно, викрав з салону даного автомобіля належне ОСОБА_6 майно на загальну суму 28 940,12 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , порушуючи питання про пом`якшення йому призначеного судом покарання, зазначає, що санкція статті за якою його засуджено (ч. 2 ст. 185 КК України) передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а тому місцевий суд безпідставно призначив йому покарання на строк 6 років 6 місяців. Крім того засуджений вказує, що при призначенні йому покарання, суд першої інстанції не врахував низку обставин, що пом`якшують його покарання, а саме: визнання ним вини, сприяння слідству, повернення викрадених речей потерпілому, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, а також те, що він є інвалідом.
В долученій до касаційної скарги заяві, ОСОБА_4 просить на підставі ч. 5 ст. 72 ККУкраїни (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зарахувати йому у строк покарання термін попереднього ув`язнення до моменту вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі термін.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі та дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України в касаційному порядку не оскаржується, а тому ці обставини касаційний суд не переглядає.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, щодо дотримання справедливості, зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання, відповідно до вимог закону, місцевий суд врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме: що він раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, вчинив новий злочин під час випробувального терміну. Крім того, врахував суд обставини, що пом`якшують покарання засудженого визнання вини, перебування на його утриманні малолітньої дитини, наявність хронічних захворювань, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З рахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Доводи засудженого про безпідставне призначення йому місцевим судом покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців, тоді як санкція статті, за якою його засуджено, передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, колегія суддів вважає не обґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено йому покарання за цей злочин у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, тобто в межах визначених санкцію вказаної норми закону.
Частинами 1, 4 ст. 71 КК України визначено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.
Аналогічні роз`яснення, щодо призначення покарання, за сукупністю вироків містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 був раніше засуджений вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 05 липня 2016 року за ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки. І новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України вчинив під час іспитового строку.

З урахуванням наведеного, місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначених покарань на підставі ч. 1 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
З огляду на викладене, Суд вважає, що вирок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам Закону України про кримінальну відповідальність та принципам індивідуалізації та справедливості.
Посилання засудженого про необхідність зарахування йому касаційним судом у строк покарання термін попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 ККУкраїни, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, Суд вважає необґрунтованим, оскільки таке зарахування було здійснено судом першої інстанції відповідно до вимог закону.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи, які за змістом та суттю є аналогічні доводам викладеним засудженим в касаційній скарзі та долученої до неї заяві.
Апеляційний суд, під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи викладені засудженим та його захисником в апеляційних скаргах, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції або ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів з питання призначення ОСОБА_4 покарання засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3